Ryssland i krig - Marxistarkiv
Ryssland i krig - Marxistarkiv
Ryssland i krig - Marxistarkiv
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
49<br />
ni skall inte tro, att jag beklagar mig. Regeringen handlar fullkomligt rätt, när den utan några<br />
hänsyn ger trupptågen företrädet; de där trettiosex olika korvsorterna betyder ju inte så<br />
mycket ... Vill ni inte ta litet mera kaviar?” Våningen var liten — den låg längst upp i ett litet<br />
tvåvåningshus i närheten av Arbattorget, men den var väl möblerad; där fanns en massa antika<br />
saker, en japansk skärm och Tolstojs och Maxim Gorkijs verk i vackra band. Det ringde på<br />
dörren. ”Det måste vara Serescha”, sade Anna Michailovna och skyndade ut för att taga emot<br />
nykomlingen. En ung löjtnant med kortsnaggat hår kom in i rummet. ”Det här är min brorson<br />
Sergej Sergejevitj” — jag kommer inte ihåg hans efternamn — ”han har just kommit hem på<br />
några dagars permission.” ”En av våra tappra allierade?” frågade han. ”Jaså, jaså ...” Han var<br />
mycket reserverad och tycktes inte hysa några särskilt höga tankar om sin ”lilla tant”. Han<br />
talade knappast om fronten, utan nämnde bara, att han hade deltagit i en drabbning för några<br />
veckor sedan, och att förlusterna hade varit stora på bägge sidor. Hans ansikte hade ett hårt<br />
uttryck, när han talade om <strong>krig</strong>et; man fick det intrycket att, enligt hans uppfattning, <strong>Ryssland</strong><br />
kämpade med ryggen mot väggen, att ryssarna skulle göra allt vad i mänsklig förmåga står,<br />
men att detta <strong>krig</strong> var en fruktansvärd olycka för det ryska folket och att han inte väntade<br />
mycket hjälp från de ”tappra allierade”. Jag frågade om civilbefolkningen och flyktingarna.<br />
”Vi skickar så många som möjligt österut”, svarade han, ”men vi kan inte tillåta, att de<br />
blockerar vägarna. Det är ett fruktansvärt problem. Säger vi åt dem att stanna kvar, vet vi, att<br />
vi kanske dömer dem till en långsam död ... Men det är ett offer, som Stalin och hela det ryska<br />
folket har enats om att göra. Fastän det är hårt för dem, som måste stanna ...”<br />
Jag frågade honom om han trodde, att tyskarna skulle nå fram till Moskva. ”Nej, det behöver<br />
ni inte oroa er för”, sade han med ett stänk av sarkasm i rösten. Hans ögon hade ett trött men<br />
samtidigt hårt uttryck.<br />
Jag gick därifrån en kvart före tolv, men jag hade knappast hunnit till Arbattorget, förrän<br />
flyglarm gavs. Eftersom jag inte hade bilen, fanns det ingenting annat att göra än att välja ett<br />
skyddsruin innan polisen körde ner mig i ett. Jag var inte alls i stämning för någon nyhetsjakt,<br />
eljest skulle jag ha gått ned i Arbatmetron. I stället beslöt jag mig för att gå ned till Stary Dom<br />
på Vorovskaja, som låg på endast fem minuters avstånd därifrån. Innan jag hade hunnit<br />
halvvägs, började luftvärnskanonerna dåna intensivt, och himlen lystes upp av kreverande<br />
granater, spårljus-ammunition och raketer av allehanda slag, precis som under det första<br />
anfallet. Över mitt huvud dånade flygplanen och omkring mig började splittret yra. Jag kände<br />
mig tämligen lugn, men önskade, att jag hade haft min stålhjälm. I Stary Doms souterrängvåning<br />
fanns det ingen plats, där man kunde sitta, så att Maurice och Lucien (som nyss hade<br />
kommit dit) och jag gingo ned till skyddsrummet under tennisplanen, som var nästan<br />
folktomt.<br />
Och nu tycks anfallsvågen äntligen mattas efter nästan två timmar. Det verkar inte, som om<br />
några större saker skulle ha fallit ned här i närheten, men många flygplan voro i farten.<br />
Söndagen den, 27 juli på kvällen.<br />
Mot slutet av räden i morse kom fader Florent, tidigare bosatt i Leningrad, över till<br />
skyddsrummet från Stary Dom. Han hade en flaska utomordentligt god Pouilly, årgång 1933,<br />
med sig. Han är en högväxt, vacker man på ungefär fyrtiofem år med hög panna och kal<br />
hjässa. Han har bott i Leningrad i många år och talar om staden som ”ma ville, mon<br />
Leningrad”. Han talar mycket bra ryska, ehuru med brytning. ”Hur tror ni att det kommer att<br />
gå med Leningrad?” frågade jag honom. ”Omöjligt att hålla staden. Ryssarna komma att<br />
förstöra den, innan de överge den.” Han sade, att några bombräder hade ägt rum över stadens<br />
utkanter, vid Obvodnykanalen och Narvskaja Zastava, i närheten av Putilovverken; jag känner