Ryssland i krig - Marxistarkiv
Ryssland i krig - Marxistarkiv
Ryssland i krig - Marxistarkiv
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
undertecknades ett fördrag på Kreml; jag måste ta reda på saken närmare.<br />
29<br />
I dag förde Leonards mig till en restaurang här i Moskva, som verkligen är riktigt bra.<br />
Lokalen verkar inte vidare lovande, men maten är utmärkt. Det är en kaukasisk restaurang,<br />
som heter Aragvi, och den ligger i souterrängvåningen i ett av de stora vita husen på<br />
Gorkijgatan. Det var behagligt svalt där inne. Väggmålningarna föreställa ridande<br />
tscherkesser. Kapellet spelade inte — antingen till följd av <strong>krig</strong>et eller helt enkelt emedan<br />
musikerna åto sin lunch. Atmosfären på stället var inte alls obehaglig. Leonards, som helt<br />
nyligen har varit i Kairo, talade om de fruktansvärda misstag, som lett till Benghazis fall. Jag<br />
sade: ”I London var man mycket upprörd och trodde, att tyskarna skulle vara i Kairo inom<br />
åtta dagar.” — ”Ja, och det värsta är, att många i Kairo trodde detsamma”, genmälte<br />
Leonards. ”Det var ett mycket obehagligt ögonblick. Lyckligtvis trängde tyskarna fram<br />
betydligt längre, än de hade ämnat — och mattade ut sig. De tyska soldaterna, som varken<br />
fingo mat eller dryck, befunno sig i ett sorgligt tillstånd.”<br />
Kaviaren var utmärkt. Dessutom åto vi salade olivier, och en ragu med sallad. Ragun var<br />
gjord av fläsk och inte av lammkött, som den egentligen bör vara. Till detta vodka och<br />
tämligen kärvt kaukasiskt rödvin; sedan kaffe.<br />
Jag tror inte spioner och fallskärmshoppare skulle ha stora utsikter att klara sig i Moskva —<br />
åtminstone att döma efter denna kvälls erfarenheter.<br />
Maurice och jag promenerade hem från ambassaden längs floden och boulevarderna. Jag hade<br />
tidigare på dagen fått mitt legitimationskort som journalist och en passersedel, som tillåter<br />
mig att vara ute på gatorna efter midnatt. Natten var underbar. Vad det måste vara härligt ute<br />
på landet nu! Vi flanerade utmed Sofiskajakajen. Månen lyste på Kremls bisarra, imponerande<br />
silhuett, på Ivan Velikijs gyllene kupoler, de stora palatsen och St. Basiliuskyrkan. Vi kommo<br />
förbi en kraftstation. Varannan eller var tredje minut hejdades vi av vaktposter, som begärde<br />
att få se våra papper. De kunde inte se mycket med månljuset som enda belysning, men<br />
tycktes tillfredställda. Vi fortsatte längs kajen och gingo slutligen över en bro — jag minns<br />
inte vilken. På bron hejdades vi ytterligare tre gånger av poster. Sedan fortsatte vi boulevarden<br />
fram under tystnad, ty vi föredrogo av någon orsak att inte tala engelska. Vi hejdades gång på<br />
gång — en gång av ett par pigga flickor — ”frivilliga vaktposter”. ”Det är omöjligt att se. Tag<br />
hit en lykta.” Någon gick för att hämta en lykta. Vi stodo kvar och väntade. ”Fortsätt!” ropade<br />
en av dem otåligt. Ganska ologiskt i mitt tycke. Vi fortsatte. Vi kommo till en långsträckt<br />
byggning — den visade sig vara en kasern, och utanför stodo många lastbilar. Här var det<br />
soldater, som togo hand om oss och förde oss ned för boulevarden ”till nästa gathörn”, medan<br />
två andra soldater med påskruvade bajonetter följde efter. Förbaskat förödmjukande! Vi<br />
överlämnades till några milismän, som genast togo oss med till ett skjul på en gård. Därinne<br />
var det odrägligt varmt. De voro mycket misstänksamma och ställde alla möjliga frågor till<br />
oss. De gjorde också invändningar mot att vi voro ute efter midnatt, eftersom våra<br />
passersedlar enligt vad de påstodo endast voro giltiga till klockan 24. Vi påpekade, att det stod<br />
”efter klockan 24” på passersedlarna, och vakthunden vid skrivbordet brummade. Slutligen<br />
fick emellertid en soldat order att eskortera oss till vår bostad, som låg alldeles i närheten. När<br />
vi kommo fram, frågade han oss var ”kontoret” var beläget. Vi sade, att det här var vårt<br />
kontor. ”Jag menar huskommitténs kontor.” Vi svarade, att vi inte visste, var det låg. Han<br />
verkade emellertid imponerad över, att vi hade en portnyckel och likaså av våningen. Han<br />
avlägsnade sig slutligen, men jag trodde, att han hade gått till portvakten och väntade mig<br />
ytterligare komplikationer — som möjligen skulle innebära en natt på polisstationen, tills<br />
någon från Narkomindeln hämtade ut mig påföljande morgon. Nå, vi väntade en halvtimme,