Ryssland i krig - Marxistarkiv
Ryssland i krig - Marxistarkiv
Ryssland i krig - Marxistarkiv
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
24<br />
räknas som hans förtjänst, att livet under de senaste två åren kommit in i någotsånär normala<br />
gängor. Nu, när jag med egna ögon ser <strong>Ryssland</strong>, är det särskilt en sak som slår mig. Vilka<br />
upplysningskällor om Stalin ha stått oss i Västeuropa till buds? Praktiskt taget alla de mera<br />
kända böckerna om Stalin ha en fientlig inställning: först och främst Trotzkijs. Och efter<br />
honom kommer en hel rad av författare, med samma uppfattning, vilka imitera honom eller<br />
sympatisera med honom; Max Eastman och Souvarine med sin imponerande lunta måste<br />
anses såsom de förnämsta. Det är tydligt att frånvaron av en effektiv propaganda utgjort ett<br />
stort handicap för Stalin. Det har helt enkelt inte gjorts någon propaganda för honom. Kanske<br />
fäste han sig inte så mycket vid trotzkisternas gläfsande. Eller också är det möjligt, att vid det<br />
invecklade spel han spelade en propaganda skulle ha varit olämplig — emedan den skulle ha<br />
förrått för mycket.<br />
Kommunisterna i utlandet — i Frankrike, England och annorstädes — ställde till ett hopplöst<br />
trassel. Orsaken härtill låg delvis däri, att de försökte bevisa något, som icke kunde bevisas,<br />
nämligen, att Stalin var precis lika mycket internationalist som Trotzkij. André Gides bok<br />
Retour de l'U.S.S.R. var kanske den första utländska bok av betydelse, som på ett vagt sätt lät<br />
ana stalinismens innersta natur och den nationella grundvalen i Stalins <strong>Ryssland</strong>. Men boken<br />
var hållen i en fientlig ton; det som stötte Gide var att Stalin frångått ”internationalismen”;<br />
han ansåg, att den hjälp, som <strong>Ryssland</strong> gav den spanska regeringen, var det enda försonande<br />
draget i Stalins politik. Gide sade detta, emedan han trodde, att motiven, som lågo bakom<br />
denna hjälp, voro internationalistiska. Om han hade insett, att de i första hand voro<br />
nationalistiska, skulle han kanske icke ens ha gillat hjälpen till Spanien. Är icke orsaken till<br />
att <strong>Ryssland</strong> understödde den spanska regeringen i själva verket att söka däri, att den tycktes<br />
vara ett antagligt skäl för att göra gemensam sak med England och Frankrike? Men dessa<br />
länder voro rädda för bolsjevismen och ställde sig avböjande. Det var ju olyckligt, att just vid<br />
denna tidpunkt Frankrike hemsöktes av strejker ...<br />
Vilken min inställning till de inrikes händelserna i <strong>Ryssland</strong> än må hava varit, så blev det år<br />
1933 klart för mig, att den verkliga fara, som hotade den västerländska kulturen, inte kom från<br />
<strong>Ryssland</strong>. Jag förstod, att vi icke fingo låta möjligheten att enrollera <strong>Ryssland</strong> på vår sida gå<br />
oss ur händerna. Det var under den tid, jag vistades i Paris som Manchester Guardians<br />
korrespondent. Jag understödde Barthous politik att söka åstadkomma ett närmande till<br />
<strong>Ryssland</strong>; och jag ansåg Barthous död och hans ersättande med Laval vara en betydligt större<br />
olycka för Europa än mordet på Alexander av Jugoslavien.<br />
<strong>Ryssland</strong> — Stalins <strong>Ryssland</strong> — hade tydligt insett faran. <strong>Ryssland</strong>s inträde i Nationernas<br />
förbund och Litvinovs politik för kollektiv säkerhet kommo som himlasända för England och<br />
Frankrike. Om våra statsmän hade varit en smula framsynta, skulle de ha undvikit <strong>krig</strong>et<br />
genom att fatta <strong>Ryssland</strong>s framräckta hand. Men fruktan för kommunismen och hoppet, att<br />
man skulle kunna friköpa sig från Tyskland på <strong>Ryssland</strong>s bekostnad — ett hopp, som livligt<br />
understöddes av män sådana som Bonnet och många personer i England – visade sig vara ett<br />
oövervinneligt hinder. Den tyska propagandan spelade alltid på de anti-kommunistiska<br />
strängarna och halva Frankrike och en stor del av England lyssnade med hänförelse.<br />
Komintern bemötte denna propaganda på ett klumpigt sätt. Visserligen fick den de franska<br />
kommunisterna vid valen år 1936 att så tydligt som möjligt klarlägga, att de i verkligheten<br />
icke arbetade för en kommunistisk revolution, utan att de endast voro anti-fascister och<br />
patrioter i enlighet med parisarbetarnas bästa traditioner, men ingen trodde dem riktigt.<br />
Sanningen är kanske den, att Stalin inte hade någon kontroll över de franska kommunisterna;<br />
han gillade den franska upprustningen och hälsade med tillfredsställelse att patriotiska och