Ryssland i krig - Marxistarkiv
Ryssland i krig - Marxistarkiv
Ryssland i krig - Marxistarkiv
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
128<br />
dem, som vi hade mött på vår färd till fronten, ur mina tankar, och jag fylldes av en egendomlig<br />
känsla av ömhet för Moskva, som jag aldrig förr hade erfarit.<br />
Efter frukosten i morse lade jag sista handen vid min artikel för Znamie. Det var inte lätt att<br />
giva slutorden det rätta optimistiska tonfallet. Maurices sekreterare, Natalia Petrovna, verkade<br />
ganska upprörd, när hon kom. ”Hur är det fatt?” frågade jag. ”Åh, det är ingenting särskilt;<br />
men min man befinner sig i närheten av Smolensk, och jag undrar ...”<br />
Sedan gick jag till Narkomindeln, där jag skulle träffa Weber. Vid spårvägshållplatsen på<br />
Pokrovka stodo grupper av människor och läste Pravda och Izvestia, som voro uppsatta i<br />
skyltlådor. Pravdas ledare var betitlad ”Kvinnornas uppgift i <strong>krig</strong>stid” — innehållet var inte<br />
på det minsta sätt olycksbådande. Krigskommunikén var hållen i samma ordalag som vanligt.<br />
Spårvägspassagerarnas ansikten hade det vanliga reserverade uttrycket och man kunde ej<br />
märka några tecken till oro. På Narkomindeln fick jag tag i ett nummer av Röda Stjärnan; den<br />
var frispråkigare än både Pravda och Izvestia och betydligt bistrare i tonen, särskilt i sitt med<br />
fetstil tryckta upprop till ”varje man i röda armén”. Det sades däri, att ”Sovjetunionens hela<br />
existens är i fara” och att varje man i den röda armén måste ”stå fast och kämpa till sista<br />
blodsdroppen”. Ledaren var mycket upplysande; den beskrev den tyska offensiven som ett<br />
sista förtvivlat försök; den sade vidare att Hitler hade satt in allt vad han förfogade över i<br />
<strong>krig</strong>smateriel; alla gamla omoderna stridsvagnar, alla ”baby-tanks”, som tyskarna hade lyckats<br />
lägga beslag på i Holland, Belgien och Frankrike, hade satts in i denna offensiv. Ryssarna,<br />
hette det vidare, måste till varje pris förstöra dessa tanks — små och stora, gamla och nya.<br />
Allt <strong>krig</strong>smateriel, som tyskarna tagit vräktes nu in över Sovjetunionen.<br />
I det lilla pressrummet hängav sig Cassidy åt makabra skämt. Andra menade, att Moskva nu<br />
skulle bli ett andra Madrid. När jag överlämnade min artikel för Znamie till Weber, föreföll<br />
denne tankspridd och sade, att artikeln, när tidskriften kom ut, redan skulle vara en smula efter<br />
sin tid. Jag kunde inte låta bli att draga på munnen åt Palgunov. ”Vad säger ni om läget?”<br />
frågade jag. ”Tja —” svarade han och citerade några strofer ur en dikt om <strong>krig</strong>ets växlande<br />
lycka eller något i den vägen. ”Är det inte Pusjkin?” frågade han mig, som om jag hade varit<br />
en auktoritet på området. Jag svarade, att jag inte hade den ringaste aning om det.<br />
Jag åt lunch på den kaukasiska restaurangen med Rabinovitj från Sovjetkonst; Maurice var<br />
också med oss. Rabinovitj talade åter i översvallande ordalag om Shostakovitj och frågade,<br />
om jag snart skulle resa till England och om jag i så fall ville taga reda på, vad som där<br />
gjordes för att få de moderna sovjetkompositörerna uppförda. ”Det vore alldeles utmärkt, om<br />
vi kunde skicka våra operaartister eller en av våra symfoniorkestrar till London och något av<br />
edra teatersällskap i stället kunde gästspela i Moskva”, sade han. ”Men transportfrågan är<br />
förstås litet besvärlig just nu.” —”Ja, det kan jag skriva under på”, svarade jag, och tillade, att<br />
jag senare på eftermiddagen skulle höra efter, hur min hemresa kunde ordnas, och skulle<br />
underrätta honom om resultatet. Vi åto den vanliga menyn: kaviar, ragu på lamm och färsk<br />
lök och drucko vitt kaukasiskt vin. Samtalet kom in på Maurices våning, och jag anmärkte<br />
skämtsamt, att de som bott där före honom, hade lämnat efter sig ett urval högst demoraliserande<br />
lektyr, exempelvis Trotzkijs samlade skrifter. Rabinovitj verkade obehagligt berörd.<br />
”Det kan man verkligen kalla ytterst olämplig litteratur!” sade han med ett besvärat skratt. Vid<br />
bordet närmast vårt sutto några unga ryska officerare; den ene av dem, en ståtlig ung man,<br />
hade bara ett ben — han hade kommit in på kryckor.<br />
Senare på dagen uppsökte jag M., som sade mig att det flygplan han hade talat om för några<br />
dagar sedan skulle avgå på fredagsmorgonen, och att jag genast skulle vidtaga mina förberedelser,<br />
om jag ville följa med det. Flygplanet tillhörde det ryska marindepartementet och