Ryssland i krig - Marxistarkiv
Ryssland i krig - Marxistarkiv
Ryssland i krig - Marxistarkiv
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
117<br />
Sulzberger och några andra begärde att få återvända till Moskva; Beaverbrook kunde inträffa<br />
där vilket ögonblick som helst, och Jelnja var redan förlegade nyheter. Det blev alltså vår sista<br />
natt vid fronten. Nej, det var inte längre fronten; ryssarna fullföljde sin motoffensiv omkring<br />
femton kilometer väster om Jelnja. Bortsett från ett fåtal granater som hade visslat över<br />
huvudet på oss och så den alldeles oväntade räden mot Vjazma hade vi ej sett mycket av<br />
själva <strong>krig</strong>et — av verklig strid. Tidningsmän släpptes sällan fram till eldlinjen, allra minst<br />
utländska tidningsmän. Men det gjorde inte så mycket. Under denna enda vecka hade jag<br />
träffat flera ryssar och ryskor, sett mera mod och vackra mänskliga karaktärsdrag och även<br />
mera umbäranden än på nära två månader i Moskva.<br />
Det var vår sista afton och den påkallade något extra. Vi fördes för natten till en gammal<br />
herrgård i en stor igenvuxen park med en grön damm. Den kunde ha varit skådeplatsen för<br />
några av Turgenjevs noveller. Här voro vi långt borta — trettio till fyrtio kilometer — bakom<br />
fronten. Vi fingo en hel del att äta och likaså att dricka. Jag fick i uppdrag att hålla ett tacktal<br />
på ryska till dem som ordnat färden. Jag sade allt vad jag ville ha sagt om den ryska armén<br />
och det ryska folket, höll på i tjugu minuter och skulle aldrig ha trott mig om att kunna<br />
producera sådana utgjutelser på ryska. Ryssarna voro mycket belåtna, och en av de politiska<br />
kommissarierna förklarade att jag hade en rysk själ, och därför bad han att få skåla särskilt<br />
med mig. Han var en trevlig människa, och tillställningen var mycket lyckad. Och likväl var<br />
det i en dämpad stämning som både vi och ryssarna nästa morgon anträdde återfärden till<br />
Moskva. Kommissarien som hade skålat för min ryska själ sade ej ett ord till mig. Efter sex<br />
eller sju dagars ovanligt prövande körning på ryska byvägar voro några av bilarna ej i bästa<br />
skick, några fjädrar hade gått sönder och två bilar måste byta ringar och uppehöllo de andra.<br />
Först klockan två nådde vi Vjazma och åto i hast lunch på det lilla hotellet. Sedan vi sist voro<br />
där hade de ej haft några lufträder, och mannen i french sade att i Vjazma många trodde att<br />
tyskarna hade kommit enkom för att bombardera oss.<br />
Det regnade när vi lämnade Vjazma. Jag skulle gärna ha begagnat tillfället att tala med några<br />
av stadens invånare, men det blev ej tid därtill. Vi följde nu stora landsvägen till Moskva.<br />
Skogarna tycktes en aning gulare än en vecka förut. Färden blev långtrådig, särskilt efter<br />
Mojaisk när det började mörkna. Billyktorna lyste svagt, och Andrej Pavlovitj muttrade gång<br />
på gång att det skulle ha varit mycket förnuftigare att stanna i Vjazma över natten. Bartlett,<br />
Jordan och jag försökte fördriva tiden med att sätta ihop ordlekar, företrädesvis om de övriga i<br />
sällskapet. Först en stund efter midnatt voro vi framme i Moskva. Vernon hade svårt att få<br />
rum på sitt hotell, då det redan hade rekvirerats för de brittiska och amerikanska ekonomiska<br />
delegationerna, som väntades vilken dag som helst. Andrej Pavlovitj såg i hög grad utarbetad<br />
ut; jag sade att jag hoppades han skulle få ledigt några dagar; kunde han inte resa och hälsa på<br />
de sina?<br />
”Nej”, svarade han. ”Jag skall lägga mig och sova några timmar, men sedan måste jag se om<br />
bilen. Det dröjer nog inte länge, förrän jag skall ut på ett nytt jobb.”