Ryssland i krig - Marxistarkiv
Ryssland i krig - Marxistarkiv
Ryssland i krig - Marxistarkiv
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
113<br />
byväg, på vilken vi i flera timmar hade färdats. Här hade vi äntligen stora landsvägen mellan<br />
Vjazma och Smolensk. Trots en trasig fjäder körde vi nu några kilometer med god fart med en<br />
purprad solnedgångshimmel framför oss. Därpå togo vi av åt vänster och körde på en smal<br />
men ännu dräglig biväg till stationen Dorogobuzh där de två kaptenerna togo farväl. Ehuru<br />
stationen hade blivit illa tilltygad, fortgick trafiken, och ammunitionståg rullade långsamt<br />
fram med röken bolmande mot aftonhimlen. Åter foro vi mellan breda havre- och linfält, åter<br />
bedrevo stararna sina flygövningar över fälten. Vid stationen hade jag flyttat över till<br />
Cholertons bil. Kära gamla Chol; han föreföll lycklig över att befinna sig på ryska landsbygden;<br />
han fick, sade han, så sällan tillfälle att komma ut ur Moskva. ”Vilket förtjusande<br />
land, och vilket sympatiskt folk”, sade han gång på gång. ”Och ett är säkert — de duktigaste<br />
av den manliga befolkningen befinner sig i armén nu.”<br />
Det regnade, när vi kommo fram till Dorogobuzh och det var så mörkt, att vi inte kunde<br />
urskilja något. Vi hade en vattenyta framför oss och körde långsamt dit genom den djupa<br />
leran. Vi kommo förbi något, som såg ut som en ruinhög och en halv husvägg, som<br />
fortfarande stod upprätt. Därpå stannade bilarna. Vi hörde översten fråga: ”Var finns den där<br />
bron ni talade om?” En skrovlig soldatröst svarade, att den måste ligga längre uppåt floden,<br />
men att ”hela staden hade blivit jämnad med marken och att han inte visste, om det överhuvud<br />
taget fanns någon bro kvar”. Sedan sago vi översten och den andre mannen försvinna i<br />
mörkret. Vi fingo vänta både länge och väl; här och var lyste några enstaka ljus, som<br />
avspeglades i floden och dypölarna. I fjärran hördes<br />
kanonbuller. En soldat till häst, iförd röda arméns spetsiga mössa, red tyst förbi — han<br />
föreföll ofantligt stor mot den mörka natthimlen. ”Lysmaskar”, sade Chol plötsligt. ”Säkert<br />
inte. Det är det för kallt till), genmälte jag. Och ändå glimrade små ljus alldeles intill bilen.<br />
”De där ljusen måste befinna sig ett stycke härifrån.” — ”Kanske det”, sade Chol. ”Jag är en<br />
smula närsynt.” Men det var inte där, felet låg; i denna spöklika omgivning var man helt<br />
enkelt ur stånd att bedöma avstånden. Slutligen hörde vi någon ropa framför oss; bilarna satte<br />
sig åter i gång och började arbeta sig genom den bottenlösa lervällingen. Den jättelike ryttaren<br />
skymtade åter förbi. Vår lilla bil slirade och krängde och körde ner i de djupa pölarna. Vi<br />
kände, hur den gled ned för en strandbank; sedan tycktes den försiktigt simma över floden. Vi<br />
befunno oss på en provisorisk bro, som inte var bredare än bilen. Så långt ögat nådde, kunde<br />
vi inte se något annat än vatten och dy. Slutligen hördes ett hysteriskt stånkande från motorn<br />
och bilen körde med ett ryck upp på den andra stranden. Och därpå foro vi långsamt genom en<br />
spöklik stad. På båda sidor om oss avtecknade sig husens silhuetter; genom de svarta<br />
fönsteröppningarna skymtade den mörka natthimlen. De verkade som tomma ögonhålor i en<br />
dödskalle. Vi körde förbi hus av olika form och storlek, och överallt såg man den dystra natthimlen<br />
genom fönsteröppningarna. Gata upp och gata ned — överallt mötte oss samma<br />
anblick av eldhärjade, döda hus. Fanns det månne ett enda hus kvar i staden, som inte hade<br />
blivit förstört? Slutligen stannade vi och chaufförerna fingo tillsägelse att köra in bilarna på en<br />
gård. Regnet strömmade ned. Man förde oss upp för en brant trappa och in i ett mörkt, kalt<br />
rum. En kvinna kom in med ett ljus, men en soldat rusade efter henne. ”Fönstren är inte<br />
försatta!”, ropade han. ”Släck ljuset.” En bild av Stalin på väggen och en bänk var det enda,<br />
som fanns i rummet; det hade tydligen varit samhällets sovjet eller var det kanske fortfarande.<br />
Kvinnan släckte ljuset, och man förde oss åter ned i bottenvåningen, där översten hade en lång<br />
överläggning med en annan man. Översten lät en smula otålig, men slutligen sade han:` ”Det<br />
blir nog bra så. Chaufförerna följer efter min bil.” Jag satte mig åter i Chols bil. Vi åkte<br />
genom ännu en gata, som härjats av elden, och sedan blev allting mer och mer overkligt. Det<br />
såg ut, som om vi hade kört utmed de vita murarna kring ett jättelikt slott, och endast med en