Ryssland i krig - Marxistarkiv
Ryssland i krig - Marxistarkiv
Ryssland i krig - Marxistarkiv
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
106<br />
över gåvan; en spegel som ej går sönder hade han aldrig sett, och hans lilla bleka ansikte drog<br />
sig till ett brett grin när han såg sig i spegeln.<br />
Från tältet vandrade vi genom en skog bort till ett batteri. Det sköts då och då från båda sidor,<br />
men man kunde ej tala om någon skottlossning i egentlig bemärkelse.<br />
”Det är mycket vemodigt”, sade översten, ”att tänka på alla dessa små städer som beskjutits<br />
eller bombats eller ockuperats av tyskarna. Det är ena odjur. En liten stad, Dukhovstchina,<br />
inte långt härifrån är bara en hop ruiner. En morgon kom tjugo plan och jämnade den med<br />
jorden. Vad skulle det tjäna till? Den ligger ett stycke från stora landsvägen och har inte den<br />
ringaste militära betydelse.”<br />
En granat visslade förbi med ett svagt vinande. Vår pincené-prydde överste tycktes bli nervös;<br />
han tog den politiske kommissarien avsides och vände sig därpå till överste Kirilov.<br />
”Vore det inte bäst att vända tillbaka? Nästan en allt för stor skara för att ta med till ett batteri<br />
i främsta linjen, när fienden tydligen ser noga upp. Och två damer till på köpet!”<br />
”Ni har kanske rätt”, sade Kirilov utan större övertygelse.<br />
”Men de skjuter inte på de här positionerna”, påpekade jag.<br />
”Nej, visserligen inte”, sade översten med pincenén, ”men de kan börja vilket ögonblick som<br />
helst, och om de märker att folk kommer och går kring batteriet, så sporrar det dem att sätta i<br />
gång. Jag skulle känna mig ansvarig om någon av sällskapet dödades — och”, tillade han som<br />
en ytterligare konsekvens, ”om någon av våra soldater till på köpet blev dödad.” Det var ej<br />
värt att envisas.<br />
Skotten hade emellertid börjat falla tätare, men jag hörde ej några nedslag i närheten. Vi<br />
fördes in i ett skyddsrum som var ett slags soldatklubb. Vi satte oss bland soldaterna på<br />
bänkarna och drucko öl; några soldater sjöngo och andra dansade en rysk folkdans; musiken<br />
utfördes av en ung underofficer på ett skrällande piano. På väggarna hängde talrika affischer,<br />
däribland den bekanta på vilken en rysk och en engelsk flygare skaka hand över Berlin. Det<br />
låg något i viss mån motsägande, något av turistreklam i hela anordningen, och jag hade en<br />
känsla av att soldaterna voro lika besvärade som många av oss. De talade om de pågående<br />
operationerna väster om Jelnja, där ryssarna fortfarande avancerade. Jag frågade om de hade<br />
löpgravar, och därtill svarade de nej; de uppehöllo sig i skogen och i skyddsrummen. Till sist<br />
upphörde skottlossningen, och vi vandrade tillbaka till våra bilar.<br />
Utanför en liten by talade några av officerarna och jag med en kvinna som bar ett litet barn på<br />
armen. Hennes kläder voro i trasor och hon såg eländig ut.<br />
”Det är ett hårt liv för mig”, suckade hon. ”Jag måste nu leva på andra människors<br />
barmhärtighet. För en månad sedan hade jag ännu mitt hem, och nu vet jag inte ens var min<br />
man är. Och så har jag mitt barn att ta hand om.”<br />
Hon levde ur hand i mun i den halvt övergivna byn och livnärde sig på tillfälligt arbete och på<br />
avfall från truppernas mathållning. ”Och så kan jag inte få någon mjölk till pojken, annat än<br />
då och då.” En av officerarna drog upp två chokladbitar ur fickan; kvinnan tog emot dem och<br />
vandrade vidare.<br />
Den kvällen fördes vi till vårt nattkvarter åtta kilometer bakom fronten. Det började mörkna<br />
när vi körde in i en stor by. Där var fullt med folk, och utanför alla hus växte solrosor. I en<br />
folkhop, uppblandad med åtskilliga soldater, pågick som bäst en hetsig diskussion. Några<br />
tyska flygare, som hade skjutits ned samma dag, hade nyss förts till byn, och en officer stod