Ryssland i krig - Marxistarkiv
Ryssland i krig - Marxistarkiv
Ryssland i krig - Marxistarkiv
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
104<br />
väl anordnat skyddsrum, en med bänkar försedd tunnel under en kulle, på vars krön en kyrka<br />
var belägen. Människorna därinne sago ej vidare uppskakade ut; av dem fingo vi höra att<br />
omkring ett dussin bomber hade fällts i olika delar av Vjazma, och någon uppgav att trettio<br />
personer hade dödats — men det var tydligen efter hörsägen ... Vår politiske kommissarie<br />
sade att verksamheten i luften i dag var livlig.<br />
I tre timmar färdades vi på vägen till Smolensk; landet var för det mesta öppet med några få<br />
skogsbitar här och där. I en skog nära Vjazma stannade vi för att camouflera bilarna med<br />
grenar. Redan vid avfärden hade översten tillsagt förarna att köra med några hundra meters<br />
avstånd mellan bilarna, men det visade sig svårt att utföra. När vi som bäst höllo på att täcka<br />
bilarna med grenar hördes motorbuller från en flygmaskin, och två explosioner följde; två<br />
kaskader av jord och träsplitter stego upp i luften ej långt ifrån vägen. Högt uppe flög<br />
knappast synligt ett tyskt bombplan västerut och försvann bakom ett moln. Himlen var betäckt<br />
av moln så när som på några blåa gluggar — den sämsta möjliga dag för överraskande anfall<br />
— det vill säga den sämsta ur vår synpunkt sett. Men ingenting vidare hände den dagen.<br />
Många kilometer väster om Vjazma korsade vi en liten flod som visade sig vara Dnjepr, och<br />
därpå foro vi in genom en bred valvbåge av trä, prydd med röda flaggor, Stalins och<br />
Timosjenkos porträtt och inskrifter som inpräntade hos de röda soldaterna, att de måste ”göra<br />
sin plikt till det yttersta”, ”Segern skall bli vår” och ”Fascistreptilen måste krossas”. Det<br />
kändes egendomligt att komma in i <strong>krig</strong>szonen genom en valvbåge, precis som om vi hade<br />
varit på väg till en väldig fotbollsplan, där två världars lag tävlade ... (I som här inträden ...).<br />
Nej, så var det ej alls. Och de soldater som styrde in genom valvbågen sågo ingalunda ut som<br />
om de hade ”låtit allt hopp fara”. De sågo tvärtom ut som män vilka hoppades att valvbågen<br />
skulle flyttas allt längre västerut — i sinom tid ...<br />
Utefter hela denna väg mellan Vjazma och Smolensk sågo vi trupper i stora mängder; det<br />
fanns få naturliga hinder på vägen men däremot gott om tanksfällor och andra försvarsverk<br />
samt talrika batterier, särskilt i skogsbrynet.<br />
Sedan vi åkt in genom bågvalvet med bilderna, flaggorna och slagorden svängde vi snart av<br />
från stora vägen och skakade fram på en byväg. De djupa hjulspåren över ett åkerfält voro<br />
stundom den enda antydan om var vägen gick fram. Vi närmade oss fronten. Vi kunde höra<br />
kanondunder, först avlägset och sedan allt tydligare. Men till och med här, där kanonerna<br />
larmade tätt inpå med smällar som kommo en att spritta till, tycktes livet gå sin gilla gång. Vi<br />
foro mellan linåkrar och magra rågfält med blåklint i tusental. Några kor och hästar betade<br />
invid vägen. Och i en by nära fronten — kanonerna i den närbelägna skogen dundrade<br />
oavlåtligt — höll en flicka i blå mässa på att hänga upp tvätt, i dammen summo ankor<br />
omkring, och två små gossar i fårskinnspälsar vinkade åt oss.<br />
Bibino och Radukino och andra bynamn som påminde om Gogol voro målade på vägvisare<br />
där två bottenlösa vägar möttes. Några kilometer längre bort voro kanske tyskarna i besittning<br />
av en av byarna. Översten hörde sig för hos en vaktpost, och vi körde in i en skog i det vi helt<br />
enkelt utan väg slingrade oss fram mellan träden. Förbi ett batteri nådde vi omsider en öppen<br />
plats. Mellan träden syntes nedanför oss en slätt av några kilometers bredd med skogklädda<br />
höjder på andra sidan. Någon uppgav att tyskarna voro där borta. Bilarna stannade, och man<br />
förde oss ned för en skogsstig till ett stort tält, som visade sig vara ett regementes högkvarter.<br />
Därpå stego vi en eller två i taget ned i ett skyddsrum, prytt med Stalins porträtt, och<br />
uppvaktade översten — en rödbrusig, undersätsig, lätt grånad man i fyrtioårsåldern. ”Överste<br />
Kirilov”, presenterade han sig med hög röst och skakade hjärtligt hand så att det knastrade i<br />
våra fingrar. ”Överste Kirilov”, upprepade han, ”välkomna!” Han inbjöd oss att luncha i