You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
Gränslöst <strong>arbete</strong> <strong>och</strong> <strong>arbete</strong>ts gränser? – <strong>Om</strong> <strong>arbete</strong>, <strong>syften</strong> <strong>och</strong> <strong>mening</strong><br />
Den här texten är en primitiv skiss av vad som antagligen kommer att utgöra en del av ett<br />
kapitel i min avhandling. Texten är ofärdig på tusen olika sätt. Avsikten med denna skiss<br />
är att försöka borra sig in i en fråga. Ett problem här är: vilka frågor är filosofiska? När<br />
ägnar jag mig åt hobbysociologi eller dåliga politiska beskrivningar som inte gör ett<br />
filosofiskt jobb (jag argumenterar dock för att politiska beskrivningar på olika sätt kan<br />
göra ett jobb, men inte alltid)? En del av kapitlet fick inte plats. Så här ser avhandlingens<br />
struktur preliminärt ut: Introduktion: om vardagsspråk <strong>och</strong> förståelse av samtiden 1.<br />
Arendt, <strong>arbete</strong> <strong>och</strong> nödvändighet 2. <strong>Om</strong> <strong>arbete</strong> <strong>och</strong> frihet 3. Arbete <strong>och</strong> professionalism 4.<br />
Arbete som kall? 5. Arbete <strong>och</strong> estetisk fixering 6. Arbete, <strong>syften</strong> <strong>och</strong> <strong>mening</strong> 7. Mening<br />
<strong>och</strong> <strong>arbete</strong> Avslutning: work and non-work; olika arbetsbegrepp.<br />
En student extraknäcker för dagen som muminfigur på M/S Silja Europa.<br />
En universitetslärare uppmanas att beskriva studenternas inlärning på ett kvantifierbart sätt.<br />
Du säger att du helst av allt skulle vilja jobba för någon frivilligorganisation, typ röda korset.<br />
En fabriksarbetare kallas till sin mellanchef. Hennes arbetskraft behövs inte längre. Fabriken ska slå igen.<br />
I en diskussion på baren försöker en ny bekant avleda samtalet från sitt jobb, något med logistik. Det blir<br />
tydligt att hon antar att en diskussion om hennes jobb vore tråkig.<br />
En designer pratar om utvecklingen på arbetsplatsen. Nya arbetsuppgifter har kommit till. Vissa vill inte<br />
lära sig det nya. De kommer snart att försvinna, säger han.<br />
Det allra viktigaste just nu är att skapa jobb. Det viktigaste för oss Moderater Socialdemokrater är jobben.<br />
Arbetslivet är som ett maratonlopp, vissa orkar inte med, vissa befinner sig i klungan, andra i förtruppen.<br />
Det här är glimtar ur arbetslivet som öppnar för frågan: vad ses som mål i <strong>och</strong> med<br />
<strong>arbete</strong>? Hur hänger förståelsen av mål <strong>och</strong> <strong>syften</strong> samman med vad som betraktas som<br />
<strong>mening</strong>sfullt <strong>och</strong> <strong>mening</strong>slöst? Frågor om <strong>mening</strong> <strong>och</strong> <strong>arbete</strong> kan inte ställas utanför ett<br />
historiskt sammanhang: de väcks inte på ett allmänt plan, utan i samband med hotande<br />
arbetslöshet, politiska ideologier (”arbetslinjen”), visstidsanställningar, utbrändhet (hur<br />
ska det förstås), McJobs, emotionellt <strong>arbete</strong>, svart<strong>arbete</strong>. Tänk på ett begrepp som<br />
”livslångt lärande”. Begreppet är förbundet med en mängd olika föreställningar om<br />
arbetsliv, folkhem, arbetarinstitut, relationen mellan liv <strong>och</strong> <strong>arbete</strong> (i synnerhet:<br />
<strong>mening</strong>sfullt <strong>arbete</strong>). ”Livslångt lärande” är ett begrepp med en konkret, historisk<br />
förankring men begreppet genomgår ett antal förändringar: från folkbildningsideal till<br />
flexibilitet.<br />
Ett europeiskt område för livslångt lärande kommer att göra det möjligt för Europas medborgare<br />
att utan problem övergå från studier till <strong>arbete</strong>, att flytta från en region till en annan, från ett land<br />
till ett annat, för att på bästa sätt utnyttja sina färdigheter <strong>och</strong> kvalifikationer. Med livslångt<br />
1<br />
lärande avses allt lärande från förskolan till efter pensioneringen ("från vaggan till graven"). Det<br />
omfattar alla former av utbildning (formell, informell <strong>och</strong> icke-formell).<br />
(http://europa.eu/legislation_summaries/education_training_youth/lifelong_learning/c11054_sv.ht<br />
m)<br />
Att tala om ”livslångs lärande” handlar nu mer om anpassning <strong>och</strong> arbetslivets krav än<br />
om humanistiska ideal om folkbildning. I citatet ovan visas hur lärande som ett<br />
arbetsbegrepp breder ut sig till hela livets sfär. Allt kan gagna arbetslivet. Begrepp som<br />
”utbrändhet” 1 , eller varför inte ”lösdrivare” som beteckning på en kriminaliserad grupp,<br />
har på samma sätt en historisk kontext – för att förstå vad som avses med ”utbrändhet”<br />
eller ”lösdrivare” måste man gå in på frågor om <strong>arbete</strong>ts roll <strong>och</strong> förståelser av <strong>arbete</strong>/liv<br />
under en specifik period. Det är en filosofisk påminnelse, inte att förvisa filosofiska<br />
frågor till oväsentlighet.<br />
Ett övergripande tema i avhandlingen är en svårighet att komma till rätta med<br />
<strong>mening</strong>sperspektiv i relation till <strong>arbete</strong>. Detta tema är centralt också för denna text. Den<br />
dikotomi som synas i sömmarna är att en aktivitet antingen låter sig beskrivas utifrån ett<br />
engagemang ”för dess egen skull” eller så förhåller jag mig instrumentellt till<br />
verksamheten i fråga. <strong>Om</strong> <strong>syften</strong> spaltas upp som ”autonomt valda” eller ”oberoende av<br />
oss” tycks löne<strong>arbete</strong> alltid reducera arbetaren till ett passivt instrument. Genom en<br />
diskussion utgående från texter av André Gorz <strong>och</strong> ”Bifo” Berardi bänds diskussionen till<br />
att handla om vad som ur ett <strong>mening</strong>sperspektiv hänger på att beskriva <strong>arbete</strong> som<br />
instrumentellt eller icke-instrumentellt. Berardi visar hur bilden av den ”<strong>arbete</strong> som<br />
egenvärde” inte är ideologiskt oskyldig. I det här sammanhanget diskuteras främst<br />
föreställningar om att ”mekaniserat <strong>arbete</strong>” [delvis] ersatts av former av <strong>arbete</strong> som<br />
ställer <strong>mening</strong>sfrågor i ett nytt ljus. Frågor om lön kommer in här. Hur ska relationerna<br />
mellan lön <strong>och</strong> <strong>arbete</strong>ts <strong>mening</strong> gestaltas utan att man råkar in i metafysik eller<br />
essentialism (att <strong>arbete</strong> är något visst)? Efter denna diskussion öppnar jag för möjligheten<br />
att förstå begreppet syfte som en del av, inte en extern motpol till, <strong>mening</strong>ssökande. [Den<br />
diskussionen blir dock inte utredd på ett tillfredsställande sätt här, utan det är just en<br />
öppning.]<br />
1 Begreppet diskuteras intressant av den svenska sociologen Johan Asplund i Det sociala livets elementära<br />
former.<br />
2
Mål <strong>och</strong> medel<br />
En klassisk bild: alla handlingar kan beskrivas som inriktade på ett mål. Alla handlingar<br />
(i motsats till ”rörelser”) kan på olika sätt beskrivas utifrån skälet till varför de görs (om<br />
man följer Anscombe tilläggar man att skäl är ett betraktelsesätt som anläggs, inte något<br />
som föregår en handling). Att säga något om varför något görs är att säga något om<br />
handlingens syfte. Att ställa frågor om vad en handling innebär, frågor som uppstår i<br />
särskilda sammanhang på en mängd olika sätt, innebär ofta att svar kan artikuleras i<br />
termer av vilken poäng en aktivitet har, vilka <strong>syften</strong> en handling tjänar, vad som är målet<br />
med att göra något, vad något görs för. Det är frestande att tänka att relationen mellan<br />
mål <strong>och</strong> medel kan se ut på två sätt: a) Medel <strong>och</strong> mål är externt förbundna, så att<br />
relationen mellan dem handlar om något tekniskt, om verkställande. Att tala om<br />
handlande som instrumentellt befinner sig inte på samma skala som att tala om att någon<br />
strävar efter något. Med instrumentellt handlande tycks avses en närmast mekanisk<br />
relation till ett syfte. b) Medel <strong>och</strong> mål är internt förbundna, som i att något är ”ett mål i<br />
sig”. Begreppet syfte kan kopplas till avsikter, funktion, riktadhet, mål/medel men också<br />
(<strong>och</strong> detta är viktigt för mitt resonemang) sammanhang, begriplighet <strong>och</strong> <strong>mening</strong>.<br />
Att göra något för sin egen skull<br />
En bild: löne<strong>arbete</strong> är <strong>mening</strong>sfullt endast om det består av sådana aktiviteter som vi vore<br />
beredda att ägna oss åt också utan ekonomisk kompensation. Att vara konstnär, forskare,<br />
kanske trädgårdsmästare, kanske barnträdgårdslärare, kanske programmerare? – är inte<br />
dessa yrken aktiviteter som i <strong>och</strong> för sig också existerar i oavlönad form? Däremot: att<br />
vara sekreterare, fabriksarbetare, ingenjör, bokförare, försäljare tycks handla om en<br />
yrkesverklighet som inte har en motsvarighet ”i det vanliga livet”. (Någon skulle tillägga:<br />
en allt mer detaljerad arbetsdelning kommer att göra att de flesta yrken saknar koppling<br />
till ”det vanliga livet”.) Det här är en tankefigur som brukar åberopas i samband med<br />
visioner om en värld utan yrken. Ni vet: fiskare på morgonen – kritiker på kvällen<br />
(referens). Den rörelsen görs mot bakgrund av flera saker. Dels är det en tanke som<br />
vänder sig mot en funktionell arbetsdelning. Det rör sig inte om, som det brukar heta i<br />
3<br />
diskussionen, en kritik av social arbetsdelning. Problemet, som det förs fram, rör hur<br />
<strong>arbete</strong>ts uppspjälkning speglar en kapitalistisk nödvändighet (att <strong>arbete</strong> tjänar till att spara<br />
arbetstimmar genom effektivering). Att skriva konstkritik <strong>och</strong> att fiska är potentiellt sett<br />
<strong>mening</strong>sfulla sysslor, men när det här blir en del av kapitalistiskt <strong>arbete</strong> försvinner<br />
möjligheten till <strong>mening</strong>. Arbetet görs inte för sin egen skull utan det förhåller sig hela<br />
tiden, tycks man tänka, till något yttre, som kräver att verksamheten ska ha en viss form.<br />
Idén om att <strong>mening</strong>sfulla verksamheter är <strong>mening</strong>sfulla i sig själva vilar långt på en<br />
föreställning om frihet. Endast fria, på förhand obestämda verksamheter kan vara<br />
<strong>mening</strong>sfulla. 2<br />
Men det är något lurt här. En problematisk punkt är förstås den romantiska ton<br />
som många av de här tankarna har: man drömmer sig tillbaka till ett samhälle som var<br />
”organiskt” uppdelat, där arbetsdelningen tycktes grundad i ”naturen själv”. Bonden<br />
plöjer sin åker <strong>och</strong> smeden tillverkar redskap <strong>och</strong> kvinnan tar hand om hushållet. 3 En<br />
annan observation som kan vara bra att framhålla redan i det här stadiet är att det är svårt<br />
att tänka sig enighet kring vad som är ”<strong>mening</strong>sfullt i sig”. Möjligheten av oenigheter är<br />
något som är inbyggt i bildens lockelse; ett egentligt <strong>arbete</strong> är ett sådant som motiveras<br />
helt <strong>och</strong> hållet av individen <strong>och</strong> vad hon upplever som <strong>mening</strong>sfullt. I det följande<br />
försöker jag utveckla det här synsättet på ett mera detaljerat plan.<br />
Heteronomt <strong>och</strong> autonomt<br />
I sitt samtidskritiska verk Kritik av det ekonomiska förnuftet beskriver den franska<br />
filosofen André Gorz något han kallar en heteronom sfär. En heteronom sfär består av<br />
konsumenthandlingar men också av handlingar som bestäms av organisationsbestämd<br />
funktionalitet. Den senare formen av heteronoma verksamheter är drivna av mål som<br />
individerna kanske inte ens vet om <strong>och</strong> som inte sammanfaller med de mål som av<br />
organisationen antas motivera de som jobbar för den. Motiverande, kvasiindividuella mål<br />
kan bestå av lön eller prestige, men också konkreta arbetsuppgifter som föreskrivs av<br />
2 Det finns kritiska röster som ger en annan bild av frihet <strong>och</strong> <strong>mening</strong>. Simone Weil är en av dem. Det har<br />
jag diskuterat i ett annat kapitel, så jag går inte in på vad hon säger här.<br />
3 För en text som handlar om arbetsdelning på ett nyktrare sätt, se Jacob Meloes text ”Remaking a Form of<br />
Life”.<br />
4
organisationen (1989, 46-7). Heteronoma verksamheter exemplifieras av <strong>arbete</strong> som är<br />
underställt en i förväg bestämd organisation som upprättat vissa mål för verksamheten<br />
<strong>och</strong> som definierar hur verksamheten ska fungera. Arbetsuppgifterna är ”utifrån<br />
bestämda”. Givet att ett samhälle är organiserat i funktionella uppdelningar kommer<br />
<strong>arbete</strong>n inte att vara baserade på frivillighet. Förutom tekniska, föreskrivande styrmedel<br />
är den här typen av samhälle beroende av vad Gorz kallar ”eggande styrmedel”, dvs.<br />
något som är motiverande utanför <strong>arbete</strong>t – den socialiserade konsumenten (56-61). Med<br />
andra ord: <strong>arbete</strong>t måste betraktas som ett medel. Gorz tar det som en självklarhet att det<br />
måste finnas ett svar på frågan: ”varför arbetar människor?” I kapitalismen kommer den<br />
frågan att ha ett svar, <strong>och</strong> detta svar handlar om en internaliserad inställning till <strong>arbete</strong>.<br />
Tesen är klassisk: industrialiseringen/kapitalismen krävde <strong>och</strong> kräver underkuvade<br />
individer. Kapitalismen kräver en viss inställning; i industrialismens begynnelsestadium<br />
var det fortfarande uppenbart att disciplin <strong>och</strong> uppmärksamhet är något man lär sig<br />
eftersom <strong>arbete</strong>t kräver det (tesen finns utarbetad också av historikern EP Thompson).<br />
Närmare bestämt: det är inte man själv som bestämmer när man arbetat tillräckligt. Detta<br />
blir en ekonomisk fråga i första hand.<br />
Arbete, i sin mest fria form, är enligt Gorz ”människans suveräna verkan på<br />
materien”. Det här är en klassisk bild. I sin ofria form är det något som står mellan<br />
människan <strong>och</strong> materien, dött <strong>arbete</strong>, dvs. maskiner, till vilka människan jobbar som ett<br />
tillbehör, vars kunskap är främmande för henne eftersom den är kunskap förbunden med<br />
denna status som tillbehör (1989, 68-9). I denna klassiska bild av fritt <strong>arbete</strong> ingår det att<br />
se <strong>arbete</strong> – egentligt <strong>arbete</strong> – som någon form av fritt skapande, som ett verk. Gorz<br />
skriver om en operatör som övervakar en industriell process:<br />
Vid arbetsdagens slut reser sig operatören. Av vad han gjort återstår inget, inget synligt, mätbart<br />
materiellt resultat: han har inte åstadkommit någonting (104).<br />
Gorz säger detta som om det vore självklart sant. Men att Gorz säger att resultat saknas är<br />
mer en personlig, inte så lite nostalgisk, övertygelse om hur ”riktigt <strong>arbete</strong>” ser ut. <strong>Om</strong><br />
Gorz skulle vara en annan typ av skribent skulle han uppmärksamma hur ”resultat” i ett<br />
kapitalistiskt produktionssätt kommer att ha ett antal olika innebörder som skiljer sig t.ex.<br />
från ett jordbruk på 1600-talet [utveckla].<br />
I ett modernt samhälle tycks arbetsdelning, på ett makroplan, vara oundviklig. Jag<br />
är inte säker på vad Gorz menar, det är inte bara ”irreversibel” utan det tycks handla om<br />
5<br />
vad det överhuvudtaget innebär att tänka sig ett samhälle som vårt, hur företag funderar,<br />
vad som produceras <strong>och</strong> hur. Förstås finns det mycket man kunde säga om arbetsdelning<br />
<strong>och</strong> <strong>arbete</strong>ts organisation, t.ex. hur företag mer <strong>och</strong> mer delas upp i resultatenheter med<br />
sin egen bokföring. Arbetsdelning är inte bara funktionell, den omges av ett komplicerat<br />
ramverk av företagsekonomi, ekonomisk organisation i bokföring <strong>och</strong> redovisning som<br />
hänger samman med vad det är att maximera vinst.<br />
Även om det är möjligt att tänka sig relativt självständiga arbetslag, <strong>och</strong> andra<br />
omständigheter i <strong>arbete</strong>t som i olika bemärkelser motverkar tayloristiskt styckande av<br />
<strong>arbete</strong> (”måldrivna styrmedel”, ”en betoning av förtroende”), är det en sak som enligt<br />
Gorz tycks svår att ändra på: människor som är inblandade i en komplicerad<br />
produktionsprocess har ”inte herraväldet över deras <strong>arbete</strong>s bestämmelse <strong>och</strong> <strong>mening</strong>.”<br />
(1989, 71) Det här är en symptomatisk <strong>mening</strong>. Gorz verkar faktiskt tänka sig att det här<br />
är en brist. Men vad skulle det innebära att ha herraväldet över <strong>arbete</strong>ts <strong>mening</strong>? Min<br />
kritik handlar inte om att Gorz skulle vara utopisk. Frågan gäller hur det här<br />
överhuvudtaget ska förstås, annat än som en typ av ideologisk konstruktion, som vi alla<br />
är väl bekanta med, dvs. ”i dagens arbetsliv kan just du förverkliga dig själv <strong>och</strong> bli<br />
precis vad som helst <strong>och</strong> utforma ditt <strong>arbete</strong> helt enligt dina egna behov <strong>och</strong> strävanden”<br />
(<strong>arbete</strong> som personlighetsprojekt). Men vill Gorz köpa in sig här? Tillåt mig tvivla. Men<br />
också: Gorz verkar tänka sig att en egentlig verksamhet, en fri verksamhet, kännetecknas<br />
av just ett slags möjlighet att fritt definiera vad denna verksamhet är (jag var tidigare inne<br />
på det här spåret). Jag kan på olika sätt begrunda vad jag gör. Jag kan också tycka att jag<br />
genom mitt jobb kontrolleras i en riktning jag inte vill gå. Men kontrasten här är inte att<br />
”ha herraväldet över en verksamhets <strong>mening</strong>”. Det kan man, helt begreppsligt, inte ha.<br />
Att förändra vad man gör är en sak, men att försöka kontrollera vad något betyder är<br />
något helt annat. Och visst: på politiska håll har man försökt göra just detta: ”Vi måste få<br />
människor att vilja arbeta.” Ett annat exempel är den klassiska sociala ingenjörskonstens<br />
verklighetsuppfattning, en ambition att styra institutioner på samma sätt som en förare<br />
styr en bulldozer (se Rhees). Att försöka skapa förutsättningarna för ett mer <strong>mening</strong>sfullt<br />
arbetsliv måste inte vara begreppsligt förvirrat, om det handlar om riktig politisk<br />
rannsakan kring relationen mellan <strong>arbete</strong>, ekonomi, hälsa, <strong>mening</strong> osv.. Sådana försök<br />
hör vi om ständigt. De här försöken kan vara bra eller dåliga, konstruktiva eller<br />
6
missriktade. Men det går inte att bestämma vad en <strong>mening</strong>sfull aktivitet är. När Gorz<br />
ständigt återkommer till hur autonomt <strong>arbete</strong> är sådant där man ställer upp målen från<br />
början till slut närmar han sig sfären av högtidligt nonsens, även om det är hur lätt som<br />
helst att förstå lockelsen bakom det han säger: man vill (ibland: måste) definiera sitt<br />
<strong>arbete</strong> själv, <strong>och</strong> då handlar det inte bara om organisering, utan om vilken plats <strong>arbete</strong>t<br />
ska ha i ens liv – att ha kontroll över relationen mellan t.ex. arbetsliv <strong>och</strong> familjeliv (se<br />
Allvin et al 2006, 18, 37).<br />
Gorz diskuterar en samtidsbild som markerar det postindustriella <strong>arbete</strong>ts avstånd<br />
till taylorismen; nu är det kunnande, yrkesstolthet <strong>och</strong> initiativförmåga som är viktigast i<br />
de flesta jobb. Detta är en chimär, säger Gorz. Arbetsmarknaden är uppdelad i en elit som<br />
har intressanta, fasta jobb, <strong>och</strong> så de andra: visstidsanställda, svartarbetande, manuella<br />
arbetare, arbetslösa, säsongsarbetare. Som Allvin et al (2006, 9, 53) uttrycker det:<br />
arbetslivet är polariserat mellan dem som känner sig frikopplade <strong>och</strong> dem som är<br />
frånkopplade, mellan dem som har fria <strong>och</strong> kreativa jobb <strong>och</strong> dem vars <strong>arbete</strong> präglas av<br />
detaljerade regler <strong>och</strong> schematiserade sociala relationer. Ett <strong>arbete</strong> som är intressant <strong>och</strong> i<br />
viss mån självreglerat är inte nog, skriver Gorz, som ständigt återkommer till uttrycket<br />
”samstämmighet mellan <strong>arbete</strong> <strong>och</strong> liv”. Han beskriver <strong>arbete</strong>n som har väntande <strong>och</strong><br />
beredskap i centrum; en operatör övervakar det löpande bandet <strong>och</strong> kontrollerar att allt<br />
går rätt till <strong>och</strong> att inga onödiga avbrott sker. Gorz beskriver detta <strong>arbete</strong> som tjänande;<br />
operatören tjänar ”samhället vilket det än är <strong>och</strong> vilka prioriteringar <strong>och</strong> mål det än har<br />
givit sig.” (1989, 101) I viss utsträckning är det här en begriplig beskrivning: ett <strong>arbete</strong><br />
kan vara intressant <strong>och</strong> ansvaret i jobbet kan vara tungt (ibland också ansvartyngande)<br />
men ändå inte <strong>mening</strong>sfullt. Allt hänger på vilken karaktär ansvaret har: att ta ansvar för<br />
en omöjlig situation, att ta ansvar som ett uttryck för vad som är viktigt i jobbet. Precis på<br />
samma sätt kan ett <strong>arbete</strong> ”humaniseras”, som Gorz säger, utan att dess <strong>syften</strong> för den<br />
skull humaniseras – självständighet är inte samma som moralisk självständighet. Denna<br />
poäng är viktig. Jag återkommer till den här problematiken.<br />
Hur beskriver då Gorz de autonoma verksamheterna? Väsentligen handlar det om<br />
något som är ett ”mål i sig”. Vad detta betyder är att det finns ett internt samband mellan<br />
mål <strong>och</strong> medel (fast Gorz förvirrar mer än han klargör genom att tala om<br />
”tillfredsställelse”). Att något är ett medel är alltså inte oberoende av att målet ses som<br />
7<br />
viktigt. Gorz dyker sedan ned i den klassiska diskussionen om frihet <strong>och</strong> nödvändighet.<br />
Han vill inte, säger han, säga att det autonoma präglas av en frihet från ”att vara förslavad<br />
under nödvändigheten”. Men när han försöker gestalta det autonoma är det ändå som om<br />
denna dikotomi skulle göra sig gällande. Med autonoma verksamheter tänker sig Gorz<br />
något som inte bestäms av yttre mål – <strong>och</strong> speciellt – inte av yttre omständigheter som<br />
gör verksamheten nödvändig. Vad detta innebär är delvis att en aktivitet som är autonom<br />
inte är funktionell. [Skriv mer om varför jämställandet mellan funktionalitet <strong>och</strong><br />
<strong>mening</strong>slöshet kan vara förhastad.] Gorz går så långt som att säga att de autonoma<br />
verksamheterna befinner sig bortom den ekonomiska sfären. <strong>Om</strong> en verksamhet ingår i<br />
en helhet av handlande som på något sätt har att göra med pris, säljande eller funktion;<br />
eller till <strong>och</strong> med (historiskt bestämd) försörjning – då är det inte längre autonomt. Just<br />
det, Gorz tror inte att det kapitalistiska <strong>arbete</strong>t kan utvecklas eller göras <strong>mening</strong>sfullt. Att<br />
försörja sig är att ingå i specialiserade <strong>och</strong> funktionella relationer konstituerade av<br />
effektivitets- <strong>och</strong> produktivitetssträvanden. I vårt samhälle kan autonomi bara innebära<br />
verksamheter som förutsätter att försörjningen redan är tryggad (Gorz 1989, 197-199).<br />
Att ett kollektiv bakar bröd som de säljer tillsammans är inte autonomt, men att gruppen<br />
bakar bröd på sin fritid, där brödet är en ”valfri produkt, de har valt att tillverka den för<br />
det rena nöjet att baka det, äta det, ge bort det, förkovra sig i något de själva bestämt<br />
normerna för. Varje bröd är mera ett verk än en produkt…” (1989, 199) En mängd saker<br />
är djupt problematiska med det Gorz säger. Men visst är det något man känner igen här<br />
också; att en verksamhet kan förändras genom att den ingår i ett ekonomiskt mönster,<br />
som en del av ekonomiska relationer. De exempel som eventuellt slår oss först är<br />
hämtade från konsten. Men det finns många exempel som talar ett helt annat språk än<br />
Gorz uppdelning i det autonoma <strong>och</strong> det heteronoma. Dikotomin gör det helt omöjligt att<br />
förstå vad det innebär att korrumperas av sitt <strong>arbete</strong>. Tänk t.ex. på en anställd vid FPA<br />
som är bekymrad över att kollegan börjat betrakta sina klienter som en enhetlig grupp.<br />
Kollegan gör, ytligt sett, vad hon ska; hon tillämpar olika typer av lagparagrafer genom<br />
sina beslut, hon sitter i samtal med sina klienter. Men tänk er att hon tillämpar lagar utan<br />
att vinnlägga sig om att sätta sig in i klientens livsomständigheter. Ett sådant exempel har<br />
allt att göra med hur ett yrke innehåller en mängd funktionella aspekter; en mängd regler<br />
<strong>och</strong> förhållningssätt, en uppsjö konkreta omständigheter som socialtjänstemannen inte<br />
8
har, i Gorz <strong>mening</strong>, ”kontroll över”. Men man kunde säga att alla dessa aspekter kan leva<br />
olika slags liv. En lag kan tillämpas som lagrytteri men tillämpningar kan också vara<br />
engagerade (<strong>och</strong> då har jag inte sagt något om att en socialarbetare ska ha vissa<br />
”känslomässiga förmågor” - tvärt om.) i en helt icke-dramatisk bemärkelse, nämligen i<br />
form av noggrannhet, pålästhet, gott omdöme osv. Gorz är väldigt dogmatisk när det<br />
kommer till att resonera om poängen med ett jobb. Exemplet ovan visar förhoppningsvis<br />
risken med en sådan dogmatisk inställning.<br />
En destruktiv fixering i tänkande kring vårt samhälle är den roll som ges åt<br />
“ekonomiskt förnuft”. Begreppet kan jobba, men en viss användning får det att se ut som<br />
om allt är underställt det ekonomiska förnuftet, bortom vilket finns spontanitet, autonoma<br />
aktiviteter <strong>och</strong> villkorslöst givande. Det här är ett slags renodling av det mänskliga livet<br />
som på olika sätt kommer att leda till det tänkande som Gorz exemplifierar: det enda<br />
vettiga är att minimera ekonomiska relationer <strong>och</strong> yrkesutövande (som är<br />
genomströmmade av ekonomisk rationalitet), som alltid kommer att ha en given form.<br />
Dikotomin är, <strong>och</strong> detta är min övergripande poäng, destruktiv.<br />
Ett slags tvångstanke kring det instrumentella återupprepas i filosoferande kring<br />
gåvan, som framstår något närmast omöjligt. Finns det något som inte fångas av en<br />
ekonomisk logik, som inte förväntar sig en motprestation, som kräver något av mig? Kan<br />
man verkligen tänka det fria givandet? Bygger inte gåvan alltid på en logik som har med<br />
prestationer <strong>och</strong> utbyte att göra? Och ska man tänka bortom brist <strong>och</strong> nödvändighet – ja<br />
då är det bara att vända sig till Bataille, Potlatchindianer <strong>och</strong> det som svämmar över <strong>och</strong><br />
Överflödet (jfr Sheshow 2005).<br />
Arbete <strong>och</strong> lön<br />
Vad är lön? Det är en enorm fråga. Låt mig omformulera: går det att betrakta lön som<br />
kompensation för <strong>arbete</strong>? Men om lön är kompensation, vad säger det då om ett externt<br />
<strong>och</strong> ett internt perspektiv på <strong>arbete</strong>? ”Kompensation” är inte ett speciellt klart begrepp; att<br />
jag kompenseras av grannen med en fisk för en tjänst är en sak, att ”kompenseras” i<br />
bemärkelsen löne<strong>arbete</strong> är en annan. Det är förstås ett faktum att lön kvantitativt sett<br />
saknar samband med hur viktigt ett <strong>arbete</strong> är. Lönens storlek styrs av andra saker. En<br />
9<br />
standardbeskrivning (den är inte självklar) av utvecklingen av industrialism är just att lön<br />
<strong>och</strong> prestation ska bli två enheter som inte har någon inbördes relation – man räknar med<br />
en standardprestation. Bland annat därför är det lockande att tänka att lön saknar all<br />
relation till <strong>arbete</strong>ts faktiska <strong>mening</strong>sinnehåll. Men är det så? Nu är jag minst av allt<br />
intresserad av huruvida ”pengar ger <strong>mening</strong>”. Jag ger dessutom inte mycket för att söka<br />
förklaringar för hur <strong>arbete</strong> kan ses som <strong>mening</strong>sfullt. Utan: kan man säga att ur<br />
perspektivet lön är <strong>arbete</strong>ts innehåll helt oväsentligt? För det första: en människas relation<br />
till den lön hon förtjänar är sällan entydigt, det är svårt att ens tänka sig vad entydighet<br />
skulle betyda, om man inte ger sig in på dålig motivationspsykologi. Relationen mellan<br />
lön <strong>och</strong> <strong>mening</strong> aktualiseras på olika sätt inom olika yrken. Lönens betydelse varierar<br />
förstås mellan individer som utövar samma yrke, men det tycks finnas mer eller mindre<br />
begreppsliga skillnader i hur frågor om lön kan ha betydelse för en psykoterapeut, en<br />
universitetslärare, en fabriksarbetare, en taxichaufför, en egenföretagare. Däremot är det<br />
farligt att dra slutsatsen att lön måste står i kontrast till ”att något är <strong>mening</strong>sfullt i sig”.<br />
André Gorz igen: ”Det är omöjligt att betala för eller ta betalt för tillgivenhet,<br />
ömhet, sympati, med mindre än att de är låtsade.” Det är lockande att gå med på det.<br />
Tänk på följande, klassiska, bild: privata relationer handlar om känslor. Offentliga<br />
relationer handlar om funktioner. Att det är en bild som är djupt problematisk kan jag inte<br />
argumentera för här. Gorz visar att distinktionen inte är så klar. Hur ska tjänsteyrken som<br />
t.ex. städare i privata hem förstås? Den som städar i ett privat hem utför en syssla som har<br />
ett annat sammanhang än när någon gör det i sitt eget hem. Att städa i någons privata hem<br />
tycks annorlunda än att städa en offentlig lokal eller ett företags utrymmen. Att städa i ett<br />
hem mot betalning tycks inte heller vara samma sak som att städa hemma hos sin vän<br />
som brutit benet. Också andra frågor dyker upp. Vissa yrken tycks handla om ”att behaga<br />
<strong>och</strong> att bjuda på sig själv” (för att inte tala om att underhålla, roa, ”) skriver Gorz<br />
(referens). Dessa <strong>arbete</strong>n kan inte renodlas till att utföra en överenskommen, klart<br />
definierad uppgift (<strong>och</strong> inte heller, vilket väl Marx visat, till ”bytesvärde”). Kanske vill<br />
man, som Gorz, säga att det finns ett antal yrken, undervisning, vård, hjälp, assistens,<br />
forskning där betalningen möjliggör att man kan arbeta med något, snarare än att lönen<br />
utgör målet för detsamma. Visst – <strong>och</strong> är en viktig inställning, som inte behöver stå i<br />
konflikt med att se skälig lön som viktig. Men det typiska steget i autonomiriktningen blir<br />
10
att säga att arbetsprestationen är en fritt given gåva (1989, 169-70). Här vill jag inte följa<br />
Gorz. Att ta sin tillflykt till metaforen gåva blir här ett sätt att spalta upp världen i det<br />
totalt fria <strong>och</strong> det nödvändiga/funktionella. Därför är det inte förvånande att Gorz inte<br />
bara menar att vissa <strong>arbete</strong>n borde avprofessionaliseras (om jag förstår honom rätt:<br />
statusen som yrke måste bort i så hög grad som det är tekniskt möjligt), men också att<br />
vissa sysslor på ett egentligt plan alltid måste vara frivilliga. Det kan finnas ett djup i den<br />
poängen (<strong>och</strong> det handlar just om var det går att tillämpa externa motivationsperspektiv).<br />
Men, krasst sagt, läkarens <strong>och</strong> terapeutens verksamhet är just en yrkesverksamhet, <strong>och</strong><br />
jag tycker att det finns all orsak att hålla det i minnet, hur mycket man än vill<br />
begreppsliggöra en totalitär ekonomisk logik.<br />
Att ta fasta på en konflikt mellan lön <strong>och</strong> <strong>arbete</strong>ts innehåll kan också förvränga en<br />
yrkesverklighet <strong>och</strong> i värsta fall sentimentalisera den <strong>och</strong> ge den en känslobetoning som<br />
är falsk. Ett exempel: Att en sjuksköterska kräver högre lön kommer, utifrån en viss<br />
(sexistisk) logik, att bemötas med anklagelser om girighet. En sjuksköterska ska vara en<br />
uppoffrande Florence Nightingale <strong>och</strong> Florence Nightingale står inte på barrikaden <strong>och</strong><br />
kämpar för högre lön. Strejkande stuvare anklagas också för att vara giriga. Men<br />
girigheten tycks här inte ha samma relation till föreställningar om <strong>arbete</strong>ts <strong>mening</strong>. Här<br />
förutsätts inte att stuvarnas inställning till sitt <strong>arbete</strong> korrumperats genom kraven på<br />
högre lön. Girigheten här handlar snarare om ”vad samhället har råd med” <strong>och</strong> att<br />
stuvarna måste ”ta sitt ekonomiska ansvar” i kristider.<br />
Ett annat exempel: Att företagsledare har astronomiskt höga löner väcker frågor.<br />
Vilken relation till jobbet har lönerna? Det måste ju finnas något berättigande. En sak<br />
som ständigt förs fram har just med kopplingen <strong>mening</strong> <strong>och</strong> lön att göra, men på ett<br />
ytterst dubiöst sett. Företagsledares lön är, heter det, en motiverande faktor. Bara om<br />
lönerna är riktigt höga kan man locka kvalificerad arbetskraft till dylika poster.<br />
Företagsledare är dessutom, sägs det, ansvarstyngda människor. Lönen står i relation till<br />
detta ansvar. Men vilket samband mellan ansvar <strong>och</strong> lön förutsätts här? Tänker man sig<br />
att företagsledare gör ett offer? Eller ska man snarare igen vända sig till<br />
motivationsbegreppet: bara genom yttre kompensation hålls arbetsmotivationen uppe.<br />
Det är en bild som samtidigt rullar upp ett <strong>mening</strong>sperspektiv, för att sedan genast<br />
förkasta det.<br />
11<br />
Alltså: i olika yrken kommer olika frågor att uppstå om vad det är man får betalt<br />
för. Att den anställdas lön kan kokas ner till arbetstimmar är förstås i många sammanhang<br />
en självklarhet (jämförbar med den institutionaliserade ackordlönen). Att få lön handlar<br />
ytterst inte om prestation, utan om arbetstimmar. 4 Det här är, såvitt jag förstår,<br />
grundelementet i Taylorismen [kolla Braverman]. Relevansen hos den här bilden har inte<br />
försvunnit, men det gör inte att andra frågor skulle försvinna: vad innehåller dessa<br />
timmar? Är det timmar av väntande, beredskap (kanske till <strong>och</strong> med sömn), övervakning,<br />
tillsyn, plötsliga ingripanden, definierade uppgifter, ronder, uppdrag, projekt, hjälp, vård,<br />
tolkning, informerande, ”att stå till tjänst”, politiskt <strong>arbete</strong> – osv. De här beskrivningarna<br />
av ”arbetstid” <strong>och</strong> ”betald arbetstid” (men också obetald arbetstid) kommer ibland att<br />
aktualiseras som <strong>mening</strong>sfrågor gällande relationen mellan <strong>arbete</strong> <strong>och</strong> lön. Tänk till<br />
exempel på hur någons övertids<strong>arbete</strong> kan betraktas som en flykt från något annat eller<br />
hur ojämlika löner kommer att väcka frågor angående hur olika <strong>arbete</strong>n värderas.<br />
Det är inte klart att det finns en given, neutral beskrivning av relationen mellan<br />
lön, arbetstid <strong>och</strong> <strong>mening</strong> – det är inte ens klart att det finns en given beskrivning av vad<br />
arbetstiden betstår av. Tänk på helt konkreta perspektivskiften: ”mitt jobb består av<br />
massvis av död tid.” ”Jag måste ständigt vara i beredskap på att någonting kan hända <strong>och</strong><br />
jag måste ingripa”. Måns Wadensjö beskriver i dokumentärromanen Förlossningen att<br />
som vårdbiträde ha nattjour på en förlossningsavdelning, arbetstid dels som en tid av<br />
dåsande, kallprat <strong>och</strong> kaffedrickande, men också rutiner, arbetsuppgifter, plötsliga<br />
uppdrag <strong>och</strong> ett slags öppenhet i vad som kan hända på jobbet. Och det är just här jag ser<br />
en dimension av <strong>mening</strong> även om det här begreppet om <strong>mening</strong> passar dåligt in på tanken<br />
om att ”<strong>mening</strong>” handlar om något slags existentiellt stirrande, bortslitet från handlande.<br />
Alltså: relationen mellan lön <strong>och</strong> <strong>mening</strong> kan inte ges någon allmän beskrivning. Externa<br />
<strong>och</strong> interna relationer kommer att föras fram i särskilda <strong>syften</strong>; som motiverande<br />
perspektiv, som berättiganden, eller som kritik.<br />
Själen i <strong>arbete</strong><br />
4 Det är förstås viktigt att komma ihåg att begreppet arbetstid är historiskt förankrat <strong>och</strong> att det inte finns<br />
någon statisk ”arbetstid”, oberoende av hur <strong>arbete</strong>, ekonomi <strong>och</strong> liv organiseras <strong>och</strong> praktiseras.<br />
12
Frågor om <strong>arbete</strong>ts syfte måste ställas på nytt <strong>och</strong> på nytt. Att ställa sådana frågor handlar<br />
om ideologikritik, om att förstå sin samtid. I sin bok The Soul at Work frågar sig ”Bifo”<br />
Berardi vart motstånd <strong>och</strong> uppror har tagit vägen. Han beskriver en italiensk<br />
sjuttiotalskontext: masstrejker <strong>och</strong> arbetsvägran. Men, säger han, retoriken kring <strong>arbete</strong> är<br />
annorlunda nu. Arbete är, i en västerländsk kontext, sällan ett mekaniserat fabriks<strong>arbete</strong><br />
som endast tar kroppen i anspråk (Gorz <strong>och</strong> Berardi beskriver, som ni ser, industriellt<br />
<strong>arbete</strong> på helt olika sätt). Det postindustriella <strong>arbete</strong>t lämnar inte själen i fred. Berardi<br />
skriver, en smula ensidigt, om <strong>arbete</strong> som i olika bemärkelser kretsar kring information.<br />
Helt riktig är hans påpekande att distinktionen manuellt <strong>och</strong> intellektuellt <strong>arbete</strong> inte<br />
längre är självklar. ”Informations<strong>arbete</strong>” korsar en sådan uppdelning. För många<br />
anställda gäller det att ställa sig till förfogande för en ström av information:<br />
Both simple executing workers and entrepreneurial managers share the vivid perception<br />
that they depend on a constant flow that cannot be interrupted and from which they cannot<br />
step back save at the price of being marginalized (2009, 89).<br />
Det här är en god beskrivning av många jobb, av vad det är att jobba för call centres, en<br />
viss idé om forskning, kanske viss typ av journalistik, marknadsföring, programmering,<br />
”management” – men också av jobb där det hela tiden gäller att tillägna sig ”det nya”, det<br />
innovativa, att inte låta sina yrkeskunskaper föråldras.<br />
”Alienation” är inte längre ett belysande begrepp skriver Berardi, som är nog så<br />
medveten om att ”alienation” är ett begrepp som används på olika sätt. Han analyserar<br />
flera schatteringar av sextiotalsmarxism. En humanistfalang betonade alienation utifrån<br />
ett autenticitetsperspektiv (en viss idé om ”det mänskliga”). Kapitalismen inhiberar<br />
mänsklig potentialitet. Vi såg detta mönster också hos Gorz. Hos de italienska autonoma<br />
marxisterna sågs alienation snarare ur ett klassperspektiv. ”Alienation” markerade en<br />
form av (aktiv) medvetenhet om en intressekonflikt mellan kapital <strong>och</strong> <strong>arbete</strong>. Utifrån<br />
detta markerade alienationsperspektivet redan ett slags uppror, en kollektiv rörelse mot<br />
kapitalet – att vägra identifiera sig med sitt <strong>arbete</strong>, att, för att tala på Gorz’ sätt, markera<br />
ett avstånd mellan <strong>arbete</strong> <strong>och</strong> liv. Berardi vill till <strong>och</strong> med säga att fordismen i sig<br />
innehöll en medvetenhet om konflikter. Att <strong>arbete</strong>t designades i små, mekaniska enheter<br />
13<br />
för att undvika ”destruktiva mänskliga element” var något som, på ett visst sätt, befann<br />
sig på ytan. Antagonismen inbyggd. Så här skriver Gorz i Re-claiming Work:<br />
[Fordism] recognized the specificity of, and antagonism between, the respective interests<br />
of living labour and capital. The relationship between the company and the workers was in<br />
essence a conflictual one and required of the parties concerned negotiated compromises<br />
which are continually undergoing review. Workers did not belong to the company. They<br />
owed it only the work clearly laid down in their contracts of employment, at set hours and<br />
on specified terms and conditions. They owed it to the company to lend themselves to the<br />
accomplishment of tasks which could be effected without their committing themselves to<br />
the particular ends concerned. […] It did not require their subjective involvement, or at<br />
most it required it only incidentally (1999, 37).<br />
Berardi menar att det inte längre är belysande att beskriva <strong>arbete</strong> som att en extern<br />
ordning, som något främmande. Man måste fråga: vad betyder det att människor nu<br />
tenderar att identifiera sig med <strong>och</strong> genom sitt <strong>arbete</strong>? Hur ser relationen mellan detta <strong>och</strong><br />
olika drag i arbetsverkligheten ut? Arbete är i allt högre grad informations<strong>arbete</strong>.<br />
Kapitalistiska intressen avskaffar manuella löpandeband<strong>arbete</strong>n (eller så utmanövreras<br />
dessa jobb till andra världsdelar). Nu upphöjs <strong>arbete</strong> som fritt strömmande kreativitet,<br />
som det enda livsområde där vi är oss själva, där vi verkligen kan göra vad vi vill (2009,<br />
76). Arbete ses inte längre som en tillfällig åttatimmarsdöd utan som den sfär i livet där<br />
vi är mest levande. Man har investerat sig själv i <strong>arbete</strong>t, metaforiskt <strong>och</strong> bokstavligen;<br />
inte en viss mängd timmar om dagen, utan man är sitt <strong>arbete</strong>: ens <strong>arbete</strong> är en förlängning<br />
av ens person <strong>och</strong> ens personlighet. Många sociologer talar om det gränslösa <strong>arbete</strong>t:<br />
<strong>arbete</strong>t breder ut sig i tid <strong>och</strong> rum men också så att <strong>arbete</strong> <strong>och</strong> individualitet på olika sätt<br />
knyts ihop, i praktik <strong>och</strong> ideologi (Allvin 2006). [säg mer om det]<br />
Att tala om <strong>arbete</strong> på andra sätt än som personlighetsprojekt har blivit tabu. En<br />
översättare berättar att ordet ”arbetare” är med på en lista av bannlysta ord. Att beskriva<br />
<strong>arbete</strong> som en konflikt mellan liv <strong>och</strong> arbetstid beskrivs ofta som en inre, nästan själslig,<br />
konflikt. Allvin et al (2006, 18): man förväntas lösa konflikten själv, det är upp till en<br />
själv att bestämma vilken plats <strong>arbete</strong>t ska ha! Att beskriva människor som vandrande<br />
kompetens, en vandrande CV kan tyckas onödigt polemiskt, men det finns en smula<br />
begriplighet i det. Ett exempel: filosofen Nina Power nämner hur kvinnor tenderar att ses<br />
som ideal arbetskraft för vissa jobb – de behöver ju inga specialkunskaper: de ÄR<br />
kommunikativa, relationella, empatiska. Med andra ord: perfekt arbetskraft för ett call<br />
14
centre! (Power 2009, 18) Ett annat exempel: i många företag ingår processer av<br />
utvärdering <strong>och</strong> utvecklingssamtal. De anställda ska placera olika förmågor <strong>och</strong><br />
”kompetenser” på en skala. Kanske ska de också utvärdera chefen. Det som de här<br />
utvärderingsprocesserna handlar om låter sig inte begränsas till ”kan x y?”.<br />
Utvärderingarna beskrivs helt öppet som ett slags utvärdering av de anställdas<br />
självkännedom. Ännu ett annat exempel: i anställningsintervjuer är det inte sällan en<br />
persons inställning som uppmärksammas (”passar du in i teamet”).<br />
Samtidigt, bakom den här ideologin/praktiken pågår, enligt Berardi, en<br />
utarmningsprocess. Kommunikation är <strong>arbete</strong>. Berardi beskriver ett arbetssamhälle där<br />
mänskliga relationer förlorat en dimension av omedelbarhet. Han kommer från en<br />
tradition där detta uttryck genom allmänbegrepp som ”loss of eros in everyday life” men<br />
också ”de-realization”. Berardi beskriver en värld av ”production of scarcity and need ---<br />
can’t waste time --- need to get back to work.” (2009, 82) Precis som Jonathan Crary<br />
(referens) beskriver Berardi uppmärksamhet som något socialt <strong>och</strong> historiskt. Ett ständigt<br />
krav på tillgänglighet: ”Everywhere, attention is under siege” (Berardi 2009, 108).<br />
Berardis poäng är att kapitalismen inte begränsar sig till en åttatimmarstransaktion.<br />
Kapitalismen genomströmmar känslor, upplevelser <strong>och</strong> perception. I motsats till t.ex.<br />
Simone Weil beskriver Berardi ett slags själslig frihet som ännu kunde råda i en<br />
industrikontext. Här fanns det ännu plats för urskiljandet av konflikt <strong>och</strong> individuella <strong>och</strong><br />
kollektiva protester. M.a.o.: den ”kreativa klassen” ses som urtypen för ett fritt arbetsliv –<br />
Berardi ifrågasätter denna bild av frihet. Men som Allvin et al (2006, 100) största möjliga<br />
krasshet skriver: att <strong>arbete</strong>ts självständighet upphöjs till ett ideal kan ses som en brist på<br />
samhörighet.<br />
Kapitalismen i dess postindustriella form, säger Berardi, kräver en form av<br />
helhjärtat deltagande. Som Gorz skriver: det krävs devotion (1999, 38). [jfr PD Anthony:]<br />
Kapitalismen vill ha villiga, autonoma, självgående, flexibla varelser. Men förstås är det<br />
en alldeles särskild form av autonomi som det frågas efter. Kapitalismen är, som redan<br />
Marx noterade, beroende av en reservarmé av villig arbetskraft, en förutsättningslös,<br />
absolut mobilisering. Som jag förstår det. konflikten mellan <strong>arbete</strong> <strong>och</strong> kapital har inte<br />
försvunnit någonstans, men genom att företagsanställda betraktas som kompetens-/<br />
kunskapsresurser <strong>och</strong> entreprenörer i företagens – nej, kundens tjänst (jfr Allvin et al<br />
15<br />
2006 om individualisering av arbetsrelationer) kommer konflikterna att flyttas; till<br />
relationen mellan olika former av <strong>arbete</strong>n, relationerna mellan att ha ett <strong>arbete</strong> <strong>och</strong> inte ha<br />
ett, globala <strong>och</strong> nationella arbetsmarknader, diskussioner om produkter <strong>och</strong> tjänster roll.<br />
Utifrån den ideologisk-praktiska uppställning som Berardi gestaltar tycks det råda<br />
fullständig harmoni mellan företagens <strong>syften</strong> <strong>och</strong> den anställdes strävanden. Den<br />
anställda får möjligheten att förverkliga sig själv i ett intressant <strong>arbete</strong> <strong>och</strong> företaget<br />
möjliggör just detta (<strong>och</strong> de tjänar på det) (jfr Gorz 1999, 45-7).<br />
Men Berardi gör det på många sätt för enkelt. Han målar upp en bild <strong>och</strong> i den<br />
bilden står information i centrum på ett sätt som blir förenhetligande. Han går inte på<br />
djupet med hur olika konflikter kommer till uttryck <strong>och</strong> hur de hänger ihop med <strong>arbete</strong>ts<br />
innehåll; att ifrågasätta en arbetsorganisation, att ifrågasätta reformer, att ifrågasätta de<br />
<strong>syften</strong> <strong>arbete</strong>t tjänar, att säga upp sig, att kontakta facket, att sjukskriva sig, att känna sig<br />
trött, att vilja påverka, bitterhet <strong>och</strong> ressentiment, att kräva erkännande av <strong>arbete</strong>ts<br />
viktighet. Det Berardi beskriver, men som han inte tematiserar tillräckligt, är vad det<br />
innebär att vara utelämnad åt sig själv i arbetslivet – man är utelämnad ”åt sitt eget<br />
<strong>mening</strong>sskapande”, man är utelämnad åt att vara målmedveten <strong>och</strong> autonom entreprenör<br />
vad man än jobbar med <strong>och</strong> hur än arbetsmarknaden ser ut, man är utelämnad åt olika<br />
typer av ovisshet <strong>och</strong> sårbarhet; ”att anpassa sig”.<br />
Berardi har väldigt lite att säga om subjektivitetens olika former. Han ser en enda<br />
form av exploatering, men inte ens här blir det riktigt klart vad som står på. Även om han<br />
avslöjar en mängd ideologiska konstruktioner kring ”kreativt <strong>arbete</strong>”, är hans bild av<br />
förtryck <strong>och</strong> exploatering långt mindre tillfredsställande. Visst är det lätt att förstå<br />
Berardi: att ha ett <strong>arbete</strong> är att ha en berättigad existens i samhället, ett liv i <strong>arbete</strong>ts tjänst<br />
som samtidigt ska vara ett <strong>arbete</strong> i livets tjänst. Drastiskt uttryck: att ha ett arbetsliv ses<br />
som en grundläggande förutsättning för erkännande av rätten att finnas till (”att göra rätt<br />
för sig”) vilket är lätt att se i det politiska utagerandet kring arbetslösa icke-medborgare<br />
<strong>och</strong> det s.k. ”tiggeriet”. Samtidigt: <strong>arbete</strong> ses som en bristvara som man måste vara<br />
beredd att göra sig tillgänglig för. Man får inte missa sina chanser (”att vara<br />
anställningsbar”). Att det här har med känslor <strong>och</strong> subjektivitet, t.o.m., i vissa avseenden,<br />
vad det är att ha ett liv, är självklart - men ändå: på vilka sätt exploateras känslor <strong>och</strong><br />
subjektivitet?<br />
16
Den här typen av beskrivningar av <strong>arbete</strong> öppnar upp för <strong>mening</strong>sperspektiv. Men<br />
dessa <strong>mening</strong>sperspektiv utmanar tanken att det skulle finnas en given moralisk tyngd i<br />
att något ”är <strong>mening</strong>sfullt i sig”. Eller: ”att arbeta för någon annan”, ”att ens <strong>arbete</strong> tjänar<br />
ett visst syfte”, ”att förhålla sig instrumentellt till det man gör” har en specifik historisk<br />
omgivning av ideologier, praktiker <strong>och</strong> strukturer. Uppställningen mellan ett statiskt<br />
ekonomiskt förnuft versus personligt <strong>mening</strong>ssökande är begränsande. ”Att jobba för<br />
någon annan <strong>och</strong> att jobba för sig själv”: det här är i högsta grad en distinktion som är<br />
inramad av politiska oenigheter kring hur vår samtid ska förstås. Att, som Berardi, säga<br />
att anställda frivilligt låter sig exploateras är något som ingen sociologisk analys i världen<br />
kan ge uppbackning för. Det handlar om att förhålla sig till vad som menas med<br />
frivillighet.<br />
Mål i sig<br />
I The Quest of Meaning diskuterar Oswald Hanfling den klassiska frågan som inställer<br />
sig gällande mål <strong>och</strong> medel: hur länge kan resonerande fortsätta? Finns det något yttersta<br />
mål? Hume säger att det måste finnas: ”Something must be desirable on its own<br />
account.” (Hanfling 1987, 18) Men om det yttersta målet tillskrivs något slags ”natur”, en<br />
form av faktum, så tycks den grundläggande intuitionen att en aktivitet görs <strong>mening</strong>sfull<br />
genom de <strong>syften</strong> den strävar till plötsligt problematisk. För hur kan ett faktum ha en<br />
sådan funktion? Men ”ett yttersta mål” artikuleras inte alltid som ett grundläggande<br />
faktum, utan son en förståelse av vad det innebär att något är <strong>mening</strong>sfullt. Så förstår jag<br />
Gorz, även om jag är kritisk mot den rörelse han gör i sina texter. Mål kan inte vara ett<br />
slags fakta. Ändå betraktas mål ofta antingen som något som kan studeras objektivt eller<br />
som något som är helt <strong>och</strong> hållet subjektivt, ett radikalt val. Så här skriver Charles Taylor<br />
i sin essä ”Begreppet person”: ”Våra mål betraktas som givna av naturen <strong>och</strong> därför<br />
möjliga att lägga i dagen genom ett objektivt studium – eller så ses de som autonomt<br />
valda.” (1995, 158)<br />
Hanfling noterar också att det inte är speciellt klart vad det innebär att säga att vi<br />
gör något ”för sin egen skull”. Är detta endast en transportsträcka mellan att ge skäl <strong>och</strong><br />
17<br />
att vägra ge skäl? Är det ett kvasi-skäl som just genom ”skäl” vill framställa något som<br />
<strong>mening</strong>sfullt?<br />
Syften, förståelse & aktiviteter<br />
Att beskriva syftet med en handling kan handla om att ge skäl för något, att<br />
berättiga något, att få någon att göra något, att motivera ett beslut eller ett<br />
tillvägagångssätt, att urskulda sig, att beskriva varför något är viktigt. Som Anscombe<br />
noterade: vi nöjer oss inte med vilken typ av svar som helst för vad som är ett skäl eller<br />
ett mål (referens). Att något beskrivs som ett syfte garanterar inte i sig självt<br />
<strong>mening</strong>sfullhet. Meningsfullhet – för vem? Den här poängen är viktig men den pekar åt<br />
många håll. ”Jag gör det för att...” betyder inte en enda sak <strong>och</strong> det är inte en formell<br />
utsaga som på ett magiskt sätt gör min handling <strong>mening</strong>sfull. Att en aktivitet är<br />
<strong>mening</strong>sfull - viktig, begriplig, bra, nyttig - uttrycker ett perspektiv. Samma gäller för<br />
begreppet ”syfte”. Ett <strong>mening</strong>ssökande kan komma till uttryck just genom ett försök att<br />
artikulera vilken poäng en aktivitet har <strong>och</strong> hur det jag gör förhåller sig till denna poäng.<br />
Men här är det inte vettigt att säga att <strong>mening</strong>sfullheten uppstår genom att ett syfte<br />
formulerats. Snarare blir det viktigt att se på hur idén om <strong>syften</strong> är ett uttryck för<br />
<strong>mening</strong>ssökande. Alltså: man kan tala om <strong>syften</strong> i aktiviteter, som uttrycks i dem, snarare<br />
än att det skulle vara så, att <strong>syften</strong> är något externt till vad vi gör.<br />
Förhållandet mellan <strong>mening</strong>sfullhet <strong>och</strong> <strong>syften</strong> är, menar jag, primärt sett en fråga<br />
om <strong>mening</strong>ssökande <strong>och</strong> -skapande. Att säga att något ”inte tjänar något till” är ett<br />
uttryck för hur något framstår för mig. (På samma sätt finns det en viktig obestämdhet i<br />
vad ett resultat är <strong>och</strong> hur resultat förhåller sig till att något är <strong>mening</strong>sfullt).<br />
Jag skulle uttrycka mig som Charles Taylor (som i detta sammanhang diskuterar<br />
beskrivningar som inte kan reduceras till objektiva beskrivningar - Taylors syn är dock<br />
inte oproblematisk): ”Vår förståelse för de mål vi eftersträvar fördjupas av hur vi fattar<br />
den betydelse saker <strong>och</strong> ting har för oss, <strong>och</strong> vice versa, <strong>och</strong> ett språk där vi kan tala om<br />
bäggedera gör det möjligt för oss att artikulera oss klarare.” (Taylor 1995, 111) Poängen<br />
här är att mål <strong>och</strong> <strong>syften</strong> är något vi hela tiden förhåller oss till; något artikuleras som ett<br />
mål inom ramen för att saker har betydelse. Men det här betyder, tycker jag, inte att vi<br />
18
hela tiden förhåller oss till just mål – att allt som i någon bemärkelse handlar om hur<br />
saker har betydelse för oss skulle kunna sammanfattas som ett syfte eller mål som<br />
”värderas”. Sättet att tänka kring vad det är att vara ett djur som förhåller sig till sig själv<br />
verkar däremot måla upp en mycket rikare beskrivning av vad det är att artikulera<br />
<strong>mening</strong>. [& Phillips & Dilman om självbedrägeri] Att förhålla sig till sig själv kan inte<br />
reduceras till att ”förhålla sig till mål” eller att förhålla sig till ”det som motiverar mig”.<br />
Det som tycks bli allt mer tydligt här är att det är omöjligt att ge en neutral (i<br />
bemärkelsen oberoende av <strong>mening</strong>s- <strong>och</strong> begriplighetsperspektiv) beskrivning av vilka<br />
<strong>syften</strong> en aktivitet tjänar. Men att säga att det inte finns någon neutral beskrivning är inte<br />
samma sak som att hänvisa till subjektivitet <strong>och</strong> att alla beskrivningar befinner sig på<br />
samma nivå. Poängen riktar sig först <strong>och</strong> främst mot föreställningen – bär Aristoteles en<br />
del av skulden? – att man kunde rada upp hur olika <strong>syften</strong> förhåller sig till varandra.<br />
Naturligtvis framhålls beskrivningar som riktiga, träffande osv., beskrivningar får en<br />
normativ roll; tänk på begreppet ”målstyrning” <strong>och</strong> hur det används som en beskrivning<br />
av ett arbetsliv som inte längre grundas på tvång eller disciplin utan ett slags självgående<br />
verksamhet. En aktivitet kan inte tas ut ur sitt livssammanhang, men mänskliga aktiviteter<br />
har en öppenhet i sig: de är inte givna. Poängen med vad vi gör kan inte ses som given.<br />
Att framhålla att <strong>arbete</strong> kan vara ”<strong>mening</strong>sfullt i sig” är en tanke som gör anspråk<br />
på att lyfta fram <strong>arbete</strong>t som existentiell angelägenhet. Vad jag försökt visa i den här<br />
texten är hur denna tankefigur ekar märkligt tomt genom dess totala ointresse för <strong>arbete</strong>ts<br />
sociala <strong>och</strong> samhälleliga förankring, för frågor om <strong>arbete</strong>ts <strong>mening</strong> <strong>och</strong> <strong>arbete</strong>ts roll i en<br />
specifik historisk situation. Kort sagt: denna tankefigur är helt beroende av<br />
uppspaltningen frihet <strong>och</strong> nödvändighet. Det är lockande att tänka att nödvändighetens<br />
rike har olika historiska gestalter, medan de autonoma verksamheterna inte har det: här<br />
handlar det om villkorslöst, resultatlöst handlande som drar sig undan från det övriga<br />
samhället, den ekonomiska rationaliteten - nödvändigheten. 5 Precis som André Gorz<br />
skulle jag säga att det är centralt att förstå olika bilder av relationen mellan <strong>arbete</strong> <strong>och</strong> liv,<br />
men att försöka göra det så konkret som möjligt. Min avsikt med texten är att tänka<br />
begreppet syfte på nytt <strong>och</strong> reflektera kring vad det innebär att se olika verksamheter som<br />
<strong>mening</strong>sfulla eller <strong>mening</strong>slösa.<br />
5 Jag jobbar med en tankestruktur som Hannah Arendt, tydligare än många andra, utarbetat.<br />
19