Auktoritet och ansvar: Lärares fostrans- och omsorgsarbete i ... - DiVA
Auktoritet och ansvar: Lärares fostrans- och omsorgsarbete i ... - DiVA
Auktoritet och ansvar: Lärares fostrans- och omsorgsarbete i ... - DiVA
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
straffning. Detta exemplifieras i ett skolminne av Agneta Pleijel där det berättas<br />
om när en klassfest anordnades utan lärarens tillstånd. Läraren fick kännedom<br />
om denna fest genom att en elev skrivit tid <strong>och</strong> plats för festen på svarta tavlan.<br />
Detta uppfattades av läraren som en provokation, <strong>och</strong> läraren såg som sin uppgift<br />
att tvinga fram en bekännelse av den som skrivit orden på tavlan:<br />
Det viktiga blev att ta reda på vem som skrivit meddelandet. Ingen anmälde<br />
sig. Då fick vi stå upp i bänkarna, allesamman, i väntan på att den skyldiga<br />
skulle erkänna. Ingen sade något. Minuterna gick. Vi stod upp hela timmen;<br />
läraren räddades av att det blev rast (Pleijel 1989:137 f).<br />
Ett tredje skäl till bekännelsens position är även det relaterat till skolan som<br />
kollektiv praktik. I teorin kan man tänka sig att förekomsten av ett kollektiv hade<br />
kunnat göra idén om individuella bekännelser överflödig. Ett tänkbart alternativ<br />
till den individuella bekännelsen hade varit att låta den felande elevens kamrater<br />
stå för sanningssägandet. Det framhölls ofta att det kunde finnas vittnen bland<br />
eleverna. Under 1800-talet fanns det också anvisningar om att elever skulle ange<br />
de andra eleverna. 1878 års läroverksstadga tog upp fallet med lärjungar som ”af<br />
tredska vägra att den skyldige uppgifva”. I sådana situationer kunde man anordna<br />
en lottning för att avgöra vem som skulle få ”förbrytelsen umgälla”(§ 47). Denna<br />
anvisning försvann emellertid i 1905 års läroverksstadga, <strong>och</strong> under 1900-talets<br />
första hälft var det många som fördömde utnyttjandet av skvaller <strong>och</strong> angiveri<br />
(Lundqvist 1901:328; Tfsl 1906/13:99; Rosenqvist 1922; Lundqvist 1935:58).<br />
Läraren skulle aldrig uppmuntra till att skvallra <strong>och</strong> förråda, han skulle till <strong>och</strong><br />
med straffa sådant beteende, menade exempelvis Peréz, som istället menade att<br />
lärare skulle försöka få ”de skyldiga att själva erkänna sina fel” (Peréz 1888/<br />
1908:99). Samma inställning redovisades i Ericssons (1967:18) disciplinhandbok,<br />
där budskapet var att eleverna skulle uppmanas till renhårighet <strong>och</strong> att stå<br />
för sina fel, samtidigt som skvaller <strong>och</strong> angiveri skulle motarbetas. På sin höjd<br />
går det att finna en ambivalent attityd till skvallret, såsom i detta citat:<br />
Sammanhållning mellan lärjungarna i en klass är i <strong>och</strong> för sig av största<br />
betydelse för undervisningen <strong>och</strong> uppfostran. Läraren bör därför medvetet<br />
främja uppkomsten av en sådan inställning <strong>och</strong> motarbeta alla tendenser till<br />
skvaller <strong>och</strong> angivelse. Samtidigt bör han eftersträva att hos lärjungarna fördjupa<br />
samhörighetskänslan till att omfatta även läraren <strong>och</strong> skolan. Den<br />
solidaritet som går ut på att skydda en felande elev mot upptäckt <strong>och</strong> straff,<br />
måste på varje stadium i elevernas utveckling betraktas som icke önskvärd<br />
(Tengblad 1947:396).<br />
Denna ovilja att använda elevkollektivet till angiveri <strong>och</strong> skvaller, innebar i sin<br />
förlängning att det bara fanns en part som kunde förväntas tala sanning: förövaren<br />
själv. Därför blev också den individuella bekännelsen av stor vikt.<br />
55