Auktoritet och ansvar: Lärares fostrans- och omsorgsarbete i ... - DiVA
Auktoritet och ansvar: Lärares fostrans- och omsorgsarbete i ... - DiVA
Auktoritet och ansvar: Lärares fostrans- och omsorgsarbete i ... - DiVA
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Denna ambition kunde betecknas som en bekännelsens pedagogik. Den gick i<br />
korthet ut på att söka uppmuntra elever att själva berätta sanningen om begångna<br />
illdåd. I berättelsen ”Sanningskärlek” i Läsebok för folkskolan (1901/1968:4 f)<br />
gavs ett starkt uttryck för bekännelsens pedagogik. Där berättas om den lille<br />
pojken George som en dag demolerar sin fars päronträd med en yxa. George<br />
överväger, av rädsla för bannor <strong>och</strong> aga, att inte avslöja sanningen om sin<br />
handling för sin far. Men han inser snart att han inte kan ljuga. Hans bekännelse<br />
leder dock inte till den befarade bestraffningen. Istället tar fadern George i sin<br />
famn <strong>och</strong> säger:<br />
52<br />
Mitt kära barn, jag ville hellre förlora tusen<br />
päronträd än hafva en lögnare till son (s. 5).<br />
Berättelsen avslutas med en indikation på att sanningen inte bara kan kompensera<br />
ett normbrott. Sanningen kan även rikligt belönas: ”Denne gosse blef sedermera<br />
en utmärkt man, som under namnet George Washington befriade sitt fädernesland<br />
<strong>och</strong> med vishet rådde över millioner människor” (ibid).<br />
De sedelärande berättelserna kan ses som en teknik för att frambringa<br />
bekännande elever. En annan teknik, som också antyds i berättelsen om George,<br />
var att utlova minskade straff (t ex Sandberg 1870:173). Metoden hade rekommenderats<br />
redan av Locke (1693/1916:169), som menade att all osanning skulle<br />
bestraffas, medan bekännelser alltid skulle leda till ”fullkomlig frihet från straff”.<br />
Även läroverkens kollegieprotokoll från 1800-talets andra halva visar, enligt Ulla<br />
Johansson, i flera fall ”ett förakt för den som inte stod för vad han gjort. Den<br />
elev, som öppet <strong>och</strong> ärligt erkände sin synd, slapp många gånger lindrigare<br />
undan, än den som i det längsta försökte slingra sig” (Johansson 1990:54). 36 De<br />
minskade straffens teknik formulerades även i Dahms (1846/1995) lärarhandledning.<br />
Dahm menade att det fanns flera olika metoder att frambringa bekännelser,<br />
men att de alla förenades av en <strong>och</strong> samma princip:<br />
Förmodar läraren en lögn, så måste han sorgfälligt bemöda sig att få den<br />
erkänd. Lärarens förfarande dervid måste alldeles lämpa sig efter barnets<br />
karakter. Det hjelper att tala väl till den ene, att hota den andre, att säga rent<br />
ut till den tredje att han är en ljugare; men för alla att lofva lindrigare straff<br />
om saken bekännes, <strong>och</strong> strängare i motsatt fall. Följer då bekännelse, så<br />
måste läraren hålla sitt löfte (Dahm 1846/1995:180).<br />
36 Det var dock inte alla som ville utlova minskade straff vid bekännelser (Linncranz 1877:39;<br />
Hildinger 1923:163). I artikeln ”En stramare uppfostran?” menade Nils Lundqvist att bekännelsen<br />
borde vara ett mål i sig, <strong>och</strong> inte ett sätt att undkomma straff. Den skulle kännas<br />
som en naturligt självklar sak, men den skulle också kännas som ”en akt av moralisk<br />
renlighet <strong>och</strong> innebära en verklig lättnad för ett skuldtyngt sinne, oavsett vilken sedan den<br />
disciplinära påföljden månde bliva” (Lundqvist 1942:28). Peréz (1888/1908:98) menade att<br />
det ”vore farligt att lära barnen, att ett erkänt fel är detsamma som ett förlåtet”.