Auktoritet och ansvar: Lärares fostrans- och omsorgsarbete i ... - DiVA
Auktoritet och ansvar: Lärares fostrans- och omsorgsarbete i ... - DiVA
Auktoritet och ansvar: Lärares fostrans- och omsorgsarbete i ... - DiVA
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
tidiga 1900-talet, verkar det som om krispedagogiken säger något om slutet av<br />
1900-talet.<br />
Frågan är bara vad. I det följande ska jag redogöra för några särdrag hos krispedagogiken.<br />
På vilka sätt representerar den något nytt? Vilka typ av förväntningar<br />
riktas mot lärare? Genomgående kommer jag i denna analys att kontrastera<br />
krispedagogiken med den tidigare skolhygienen. På så sätt blir det lättare att<br />
se på vilka sätt krispedagogiken lyfter fram nya sätt att närma sig lärarens <strong>ansvar</strong><br />
för barn som på olika sätt är sjuka <strong>och</strong>/eller utsatta.<br />
Att tala<br />
Krispedagogiken uppmärksammar skolans <strong>ansvar</strong> vid dödsfall. Den tycks delvis<br />
bryta med den inställning till döden som Philippe Aries (1974/1994) menade<br />
hade utvecklats under 1900-talet i västerlandet. Aries beskriver vad han kallar en<br />
dödsrevolution (s. 91), som bestod i att döden, som en gång var allestädes närvarande,<br />
i det moderna samhället började förtigas: ”Death, so omnipresent in the<br />
past that it was familiar, would be effaced, would disappear. It would become<br />
shameful and forbidden” (s. 85). Handhavandet av döden blev en fråga för<br />
experter, för specialiserade institutioner <strong>och</strong> därmed avskilt från vardagslivet.<br />
Den senmoderna krispedagogiken kan ses som ett försök att bryta med denna<br />
moderna tabubeläggning av döden. En dominerande tankefigur inom krispedagogiken<br />
är att kriser <strong>och</strong> katastrofer ska uppmärksammas. De ska inte trängas<br />
bort, ignoreras, förminskas eller förtigas. ”Det absolut värsta är att inte säga<br />
någonting alls, att låtsas som om ingenting har hänt. Man ska inte släta över<br />
sorgen”, säger skolprästen Marie Rehnstam (Skolvärlden 2004/15:2). I förordet<br />
till Beredd på det ofattbara – om krisberedskap <strong>och</strong> krishantering i skolor (Skolverket<br />
2000a), skriver Mats Ekholm <strong>och</strong> Maria Mindhammar: ”Det kan vara<br />
svårt att veta vad man ska göra. Man kanske undviker att tala om det som har<br />
hänt, för att man tror att det är bättre att låta det vara. Det är det inte. Den som är<br />
drabbad behöver dela sina känslor med andra.”<br />
I olika skrifter om krishantering i skolan ges råd över hur man kan göra för att<br />
tala om sorg. Steinar Ekvik (1993) beskriver exempelvis hur man kan skapa<br />
samtal i klassen om en elev plötsligt har dött. Eleverna kan få svara på enkla<br />
frågor av typen var man befann sig när man fick veta att nn dött, hur man fick<br />
reda på det, hur man reagerat. Att på detta sätt uppmuntra eleverna att dela med<br />
sig av sina tankar <strong>och</strong> känslor har flera positiva effekter, eleverna får exempelvis<br />
hjälp att ”sätta ord” på sin upplevelse, man ”slipper den dåliga upplevelsen av att<br />
inte tala om det som upptar allas tankar”, <strong>och</strong> även de slutna <strong>och</strong> tysta eleverna<br />
får hjälp att ”klä sina känslor i ord” (Ekvik 1993:15).<br />
Klassamtal <strong>och</strong> minnesstunder rekommenderas som sätt att ge utrymme åt<br />
kriser i skolan. ”[D]et är viktigt att kamraterna får tillfälle att berätta hur man<br />
minns sin vän. Det är vid detta tillfälle lämpligt att ha en kort minnesstund i<br />
198