Auktoritet och ansvar: Lärares fostrans- och omsorgsarbete i ... - DiVA
Auktoritet och ansvar: Lärares fostrans- och omsorgsarbete i ... - DiVA
Auktoritet och ansvar: Lärares fostrans- och omsorgsarbete i ... - DiVA
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
idraga därigenom till en bättre hygien” (Ljunggren 1924:19). Detta kunde<br />
exempelvis bestå i att vägra dricka det kaffe som föräldrarna envisades med att<br />
servera barnen (Ljunggren 1924:22). Denna obrutna informationskedja förutsatte<br />
inte några fysiska möten mellan informationens upphovsman (läkaren) <strong>och</strong> informationskedjans<br />
slutpunkt (föräldrarna): ”Deras föräldrar såg jag icke mycket till,<br />
men då jag förhörde mig med barnen, fick jag erfara, att de lyckats genomföra<br />
betydande hygieniska förbättringar i hemmen” (ibid). Tilltron till informationens<br />
kraft var således stor: trots att den färdades i flera led förväntades den överleva.<br />
125<br />
Denna tro på upplysning kombinerades med en tro på beteendeförändringar.<br />
För att kunskaperna skulle få en praktisk betydelse var det centralt att de kunde<br />
omsättas i handlingar, i så kallade goda vanor. Kunskapen skulle komma till<br />
användning, det var hela poängen. I en artikel i Social-medicinsk tidskrift menade<br />
exempelvis Dr Vilhelm Nasiell (1939) att kunskaper om hur smitta sprids måste<br />
kompletteras med vanan att tillämpa kunskaperna i praktisk handling. Vanans<br />
betydelse illustrerade han med att även läkarkollegor varit oförsiktiga med sitt<br />
hostande <strong>och</strong> nysande. En halsläkare hade till exempel nyst en annan halsläkare<br />
rakt i ansiktet i en hiss, varpå den senare blivit drabbad av halsfluss <strong>och</strong> ledgångsreumatism<br />
som följd. Exemplen visar enligt Nasiell att kunskap inte är<br />
tillräckligt, utan att ”vanebildandet är det avgörande. Man måste alltså börja<br />
mikrobjakten med barnens uppfostran” (Nasiell 1939:81). Ljunggren uttryckte en<br />
liknande tanke på följande vis:<br />
190<br />
Det är därför den moderna skolbarnshygienens viktigaste uppgift att i<br />
skolan, där landets uppväxande ungdom är samlad på en plats under många<br />
år, träna barnen till att antaga hygieniska vanor, som kunna bli så fast<br />
förankrade, att de vara för hela livet, <strong>och</strong> genom barnen kunna vi överföra<br />
kunskapen om de viktigaste hälsofaktorerna till hemmen. Näringsproblemet<br />
är icke något ekonomiskt utan ett upplysningsproblem, ty vad födan beträffar,<br />
är det den enklare <strong>och</strong> billigare vi åstunda, <strong>och</strong> luft <strong>och</strong> sol kosta<br />
ingenting (Slt 1929/29:576 f).<br />
Skolans hälsoundervisning var på detta sätt inte bara inriktad på ”utanläxor”,<br />
menade Ljunggren, utan ”att lära barnen leva sunt”. Detta gav i sin tur läraren en<br />
viktig roll, eftersom det bara var läraren som kunde ”hygieniskt träna barnen”<br />
(Slt 1929/29:578).<br />
125 I Skolbarnens hälsouppfostran berättar C. A. Ljunggren (1933) om hur skolbarn kan lära<br />
sina föräldrar att leva hygieniskt. Exempelvis berättas om en flicka som skrivit en uppsats om<br />
frisk luft. Hennes far läste den <strong>och</strong> sade till henne: ”Jag har läst din uppsats mycket noggrant.<br />
Den var intressant, där stod mycket, som jag inte hade reda på, <strong>och</strong> nu ska vi ställa om, att vi<br />
få frisk luft i våra sovrum” (s. 44).