Auktoritet och ansvar: Lärares fostrans- och omsorgsarbete i ... - DiVA
Auktoritet och ansvar: Lärares fostrans- och omsorgsarbete i ... - DiVA
Auktoritet och ansvar: Lärares fostrans- och omsorgsarbete i ... - DiVA
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
till gymnasister på högstadiet. Har han lärjungar av motsatt kön, får han<br />
följa skolans praxis beträffande tilltalsord. ”Du” är i regel uteslutet, i varje<br />
fall för de äldre elevernas del (Bäcklin 1951:258).<br />
Under perioden 1965–1975 hände så något. Det som har kallats för en informalisering<br />
fick då ett brett genomslag i det svenska samhället, vilket exemplifieras<br />
av du-reformens genomslag (Löfgren 1988:191). Att du-reformen representerade<br />
ett radikalt brott mot gamla traditioner för hur relationen mellan lärare <strong>och</strong> elev<br />
skulle se ut, indikeras av att den inte alltid uppfattades som okontroversiell. Den<br />
bröt mot den gamla distansideologin, såsom beskrivs i följande yrkesminne från<br />
du-reformens dagar:<br />
Under mina första lärarår var det otänkbart att eleverna skulle säga ”du” till<br />
lärarna. Det var fröken som gällde. Jag blev tillrättavisad, när jag inte förebrådde<br />
elever som ”glömde sig”, jag skulle få disciplinproblem, men det<br />
kände jag aldrig av. Jag tror att det var efter 1965, som det lossnade på dufronten<br />
(Johansson 2001:122).<br />
Du-reformen fick sitt officiella genomslag 1967 (när Bror Rexed införde den på<br />
Medicinalstyrelsen) men förändringen skedde inte över en natt. Troligen fanns<br />
det individuella skillnader mellan olika skolor <strong>och</strong> mellan olika lärare. Följande<br />
lärare beskriver sin relation till duandet så här: ”Kanske jag var för konservativ,<br />
men jag tror inte, att det var förrän på 1980-talet, som jag började se genom<br />
fingrarna med om någon elev sa du till mig” (Johansson 2001:91). Det är, av allt<br />
att döma, en extrem hållning. 112<br />
Du-reformen kan, som Orvar Löfgren framhållit, ses som mer än bara en<br />
språklig förändring. Den avspeglade också nya attityder till hur relationen mellan<br />
över- <strong>och</strong> underordnade skulle se ut (Löfgren 1988:183). Den kan ses som ett<br />
ovanligt tydligt uttryck för en allmän intimiseringsprocess enligt vilken närhet<br />
mellan människor ses som ett överordnat ideal (jfr Sennett 1977/1992). Den<br />
fråga som då aktualiseras är om intimiseringen har skapat ett större <strong>ansvar</strong> för<br />
elevers välmående. I ett yrkesminne antyds en sådan utveckling:<br />
När det gäller eleverna, gläds jag åt att man har en bättre kontakt med dem<br />
nu. De vågar <strong>och</strong> kan framföra åsikter <strong>och</strong> tankar <strong>och</strong> man kan t o m få en<br />
112 Du-reformen må ha varit kontroversiell bland vissa lärare, men för många var det en oundviklig<br />
utveckling, vilket skildras i det här yrkesminnet: ”I början av 60-talet fram till 1965–6<br />
gällde fortfarande tilltalsorden ’Magistern’ <strong>och</strong> ’Fröken’ i samvaron med eleverna. Du-reformen<br />
började tränga på <strong>och</strong> en del elever sa ’Du’ till läraren, särskilt kanske i spända situationer<br />
men även i vanliga samtal. Som så ofta sätter lärare olika gränser för vad man tolererar<br />
av oordning <strong>och</strong> disciplin, så även här. På ett kollegium var några mycket upprörda över<br />
elevernas du-ande av sina lärare <strong>och</strong> krävde ett förbud på skolan. Minns inte att det blev ett<br />
sådant. Vi måste finna oss i att det var en förändring på gång, tyckte flertalet lärare” (Lärarminnen<br />
1998, KU 17562, född 1926).<br />
173