Auktoritet och ansvar: Lärares fostrans- och omsorgsarbete i ... - DiVA
Auktoritet och ansvar: Lärares fostrans- och omsorgsarbete i ... - DiVA
Auktoritet och ansvar: Lärares fostrans- och omsorgsarbete i ... - DiVA
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
En lärare som använder sig av kroppsstraff ”öfverskrider dervid lätt måttan,<br />
emedan han, under det han slår, blir allt mera rasande, <strong>och</strong> slutligen ej mera vet,<br />
när han vill upphöra”, hävdades i en lärarhandledning (Dahm 1846/1995:137).<br />
Problemet med den stegrande aggressionen var dock inte bara ett 1800-talsfenomen.<br />
Runt mitten av 1900-talet gick det fortfarande att urskilja samma<br />
mekanismer som under 1800-talet, trots att ett agaförbud i folkskolan började<br />
närma sig. Skolpsykiatern Elis Regnér menade: ”straffverkställaren […] måste<br />
ibland arbeta upp sig till en affekt för att kunna utdela straffet, <strong>och</strong> hans affekter<br />
ökas under bestraffningens gång” (Regnér 1952:86). Denna brist på kontroll<br />
betecknades av 1947 års skoldisciplinutredning som agans ”självaccelererande<br />
effekt”. Agan, ”mobiliserar […] en känsloförstärkning som leder till en från<br />
början icke avsedd hård aga” (SOU 1950:3, s. 70).<br />
När en kroppslig bestraffning väl påbörjats blev den alltså lätt hårdare än<br />
planerat. Ur rättvisesynpunkt är det lätt att se konsekvensen av denna självacceleration:<br />
det blev svårt för läraren att anpassa straffet efter en fast straffskala.<br />
Straffet kom lätt att bli oproportionerligt stort, <strong>och</strong> därmed orättvist.<br />
Idén om det goda straffet kom mycket riktigt att präglas av en hög värdering<br />
av självbehärskning från lärarens sida. Läroverksstadgan hade exempelvis under<br />
flera decennier en paragraf som inskärpte att lärarens bestraffningsrätt inte skulle<br />
”utöfwas af nyck eller med öfwerilning” (1856 års läroverksstadga § 119). 79<br />
Självbehärskning kunde beskrivas som en central lärardygd, som här av lektor<br />
Alf Hildinger:<br />
110<br />
Det första en uppfostrare måste sträva efter är självbehärskning. Utan<br />
självbehärskning är det omöjligt att vinna någon som helst jämnhet i<br />
behandlingen av barnen. Den hetsige brusar upp för någon liten förseelse<br />
från barnens sida <strong>och</strong> straffar kanske i sin upphetsning så hårt, att han<br />
efteråt måste skämmas både inför sig själv <strong>och</strong> barnen. […] Har man<br />
lyckats att i någon mån arbeta sig fram till självbehärskning, så har man<br />
möjligheter inte endast att vara någorlunda jämn i sin behandling av barnen<br />
vid olika tillfällen utan även att vara rättvis <strong>och</strong> opartisk gentemot de olika<br />
barnen (Hildinger 1925:35, 38). 80<br />
Under 1800-talet hade man rekommenderat olika strategier för att motverka<br />
affekternas roll, såsom att skjuta upp bestraffningen till senare tillfälle. ”Medan<br />
riset hämtas kallnar vreden” (Dahm 1946/1995:147). Från åtminstone 1930-talet<br />
finns det dock indikationer på en ändrad inställning till idén om uppskjutna<br />
bestraffningar. I den mån fysiska bestraffningar överhuvud kunde motiveras, så<br />
var det om de var tillkomna i hastigt mod (Slt 1932/33:709; Sft 1946/49:1). En<br />
79 Formuleringen fanns kvar även i 1933 års läroverksstadga, det vill säga fem år efter att agan<br />
hade förbjudits i läroverken. I 1958 års läroverksstadga är dock formuleringen borttagen.<br />
80 Självbehärskning kunde bland annat handla om att bekämpa för starka sympatier <strong>och</strong> antipatier<br />
mot elever (Bäcklin 1951:224).