SIMON SÖRMAN - Kulturarv Värmland
SIMON SÖRMAN - Kulturarv Värmland
SIMON SÖRMAN - Kulturarv Värmland
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
<strong>SIMON</strong> <strong>SÖRMAN</strong><br />
värmländsk konstnär i det offentliga rummet<br />
1
<strong>SIMON</strong> <strong>SÖRMAN</strong><br />
värmländsk konstnär i det offentliga rummet<br />
Simon Sörman föddes i Arvika 1905 och dog allt för tidigt i Stockholm<br />
1963. Inför arbetet med utställningen i <strong>Värmland</strong>s Museum<br />
2005, det är för övrigt 61 år sedan förra utställningen i samma<br />
museum, har jag och konstnärens äldste son, arkitekten Kjell Sörman,<br />
träffats vid flera tillfällen. Vi har inte bara gjort ett urval av verk, stafflimåleri,<br />
teckningar och skisser till offentliga verk, utan också talat<br />
om faderns verksamhet som konstnär. Ur våra samtal har följande text<br />
blivit till. Jag har från våra samtal, som verkligen tagit ut svängarna,<br />
gjort noteringar. Utifrån våra både frågor och svar till varandra har jag<br />
försökt sammanställa samtalen i intervjuns form. SH är undertecknad<br />
Stefan Hammenbeck och KS är Kjell Sörman.<br />
Efter vår text följer Kajsa Zetterquists minnesbild av Simon Sörman<br />
som lärare. Tack, Kajsa, för dina levandegörande och läsvärda rader!<br />
Till Pär Sörman och Jan Sörman.<br />
Ett varmt tack för all hjälp och stöd för utställningens genomförande!<br />
Katalogen avslutas av en biografi i urval över konstnärens verksamhet.<br />
Karlstad i december 2005<br />
Stefan Hammenbeck<br />
Konstchef, <strong>Värmland</strong>s Museum<br />
2
SH: Kjell, vad vet Du om din far Simons första steg på konstens bana?<br />
KS: Det konstintresse som alltid verkade ha funnits hos Simon, var troligen<br />
arvsbetingat. Därför måste jag först säga något om hans barndom. Simons<br />
far arbetade som finmekaniker på Arvikaverken. Några vackra verktyg som<br />
han tillverkat åt sig själv, tyder på en fin formkänsla. Jag har även hittat<br />
teckningar av faderns hand från 1860-70-talet. Simons redan i unga år<br />
utvecklade intresse att rita var säkert ett arv. Fadern var också sergeant i Frälsningsarmén.<br />
Hemmet bar religiös prägel men var också frisinnat. Bibelns historier fick<br />
Simon med sig. Det fick han ju faktiskt nytta av i framtiden. Men han har<br />
även berättat om sin ungdoms hjältar på bio. Vi pojkar fick ärva en jättebunt<br />
indianböcker av honom, som han hade läst när han var ung. Jag tror det var<br />
äventyr och upptäcktsfärder som gav näring åt hans fantasi i unga år. Det var<br />
ett lugnt och tryggt hem som han växte upp i, det har jag förstått. Det kunde<br />
annars vara ganska stökigt i arbetarhemmen på den tiden, med många barn,<br />
fattigdom, sprit och slagsmål.<br />
Simons bästa skolämne var teckning och efter realexamen var den stora<br />
frågan valet av yrkesbana. Vid den här tiden var fadern redan sjuk, han dog<br />
också efter ett par år i juni 1923. Det skapade ovisshet inför framtiden. Den<br />
stora frågan var familjens försörjning. Jag vet att ett familjeråd med Simons<br />
äldre kusin etnologen Hilding Celander ägde rum. Simon började, att efter<br />
realen arbeta som bokhandelsbiträde i Molkom, dels för att tjäna pengar,<br />
dels för att fundera på framtiden.<br />
3
SH: Men det blev bara ett år i Molkom?<br />
KS: Ja, men han verkar ha använt tiden väl. Han läste mycket, både klassikerna och tidens<br />
nya litteratur. Jag tror det var en slags bildningshunger. Under tiden sökte han också till<br />
både Valand i Göteborg och till Berggrens målarskola i Stockholm. Det var hos Edward<br />
Berggren han började hösten 1922. Materiellt var det ett knapert år, men han fick en<br />
kamratkrets som skulle bli betydelsefull. Ett par av kamraterna i målarskolan var Bo<br />
Beskow och Harald Lindberg. Beskow och Simon sökte våren 1923 till Konstakademin<br />
och kom in! Ett par andra akademikamrater var Sven Deurell, Mary-Ann Tollin-Verde<br />
och Yngve Andersson. De började på hösten 1923. Med flera kamrater blev han vän för<br />
livet.<br />
Wilhelm Smith och Olle Hjortzberg var två av deras lärare. Men för Simon blev det en<br />
kort tid på Akademin, bara ett år. Till sommaren 1924 blev han tvungen att sluta, för att<br />
bidra till moderns försörjning. Modern bodde fortfarande kvar i huset i Arvika och nu<br />
flyttade Simon tillbaka till föräldrahemmet på Fältgatan 10 A. Senare när moderns hälsa<br />
blev sämre såldes huset och hon flyttade till ett hem i Forshaga, men det var först i slutet<br />
av 30-talet.<br />
4
SH: Men han slutade inte att måla när han återvände till Arvika?<br />
KS: Nej det gjorde han inte. Från de här åren finns daterade målningar. Om man skall<br />
beskriva dem kan man säga att de är präglade av tidens nya saklighet. Realistiska med en<br />
klar formbyggnad. Motiven är från Arvika. Simon gjorde också rekryten i Karlstad 1926.<br />
Han verkade faktiskt försörja sig på sitt konstnärskap. Han reste då och då till Stockholm.<br />
Gick upp på tidningsredaktionerna för att sälja illustrationer. Han gjorde också sagoillustrationer.<br />
Artur Lundkvist har skildrat ett liknande konstnärsliv i ”Självporträtt av en<br />
drömmare med öppna ögon”.<br />
SH: Vi har talat några gånger om de till formatet små bilderna med Arvikamotiv. De är<br />
så konsekvent genomförda i kompositionen. I det lilla formatet finns också det monumentala.<br />
Det är som om de förebådade en fortsättning för Simon som monumentalmålare.<br />
Så blev det också, även om vägen dit inte var spikrak. Med Harald Lindberg, en av<br />
kamraterna från Stockholmstiden, hade han en kontakt och det skulle leda Simon in i<br />
en yrkesverksamhet, som skulle bli en huvudsyssla för honom ända fram mot slutet av<br />
1930-talet.<br />
KS: Ja, genom Haralds förmedling började Simon att arbeta som konservator och dekorationsmålare<br />
hos den välkände konservatorn Alfred Nilsson. Ett av de första uppdragen,<br />
kanske redan så tidigt som 1927 eller 1928, var dekorationsmåleri i Villa Bonnier i Diplomatstaden<br />
i Stockholm. Den hade ritats av Ragnar Östberg och stod helt färdig 1929.<br />
Simon har bevarat kompositionsskisser till målade friser för villan.<br />
SH: Vet Du om Simon var fast anställd hos Nilsson? 1930-talets början var ju för de flesta<br />
konstnärer en särskilt ekonomiskt påfrestande tid.<br />
5
KS: Simon arbetade periodvis hos Nilsson. Det gjorde han fram till 1937, då han som<br />
konstnär faktiskt kunde stå på egna ben. Vad han gjorde i övrigt som eget skapande i<br />
början av 30-talet är inte helt klart för mig. Från den här tiden finns också illustrationer<br />
han sålde till tidningar liksom bokillustrationer till sago- och äventyrsböcker. En del av<br />
dem med troll, men inte av det traditionella, lurviga slaget utan mer som gestalter, lösgjorda<br />
ur naturen, men ändå i förbund med den. Till och med i övernaturlig skala med<br />
granar på huvudet. Man kan ju se dem som en slags fantasibilder som står fria och inte<br />
alls behöver vara illustrationer till någon text.<br />
Som konservator hos Nilsson arbetade han i början av 30-talet i Vendels, Mörarps<br />
och Kolbäcks kyrkor. Man tog fram eller restaurerade det medeltida kalkmåleriet som<br />
fanns. I början av 1930-talet arbetade han också som konservator på Venngarn slott från<br />
1600-talet. Det var då alkoholistanstalt, ja de intagna bodde inte i själva slottet, och<br />
Simon tecknade flitigt porträtt av intagna som han mötte under arbetet på slottet. Ett<br />
annat stort uppdrag var konserveringen 1935 av Albertus Pictors kalkmålningar i Härkeberga<br />
kyrka. Nästa stora restaureringsuppdrag kom direkt därpå och det var Nederluleå<br />
kyrka i Gammelstad 1936-37. Det är den största medeltida kyrkan i Norrland med kalkmålningar<br />
från tiden, som ibland tillskrivs Albertus Pictor.<br />
SH: Det var en händelse uppe i Norrland som ledde till att Simon slutligt tog steget att<br />
etablera sig som fri konstnär?<br />
KS: I Boden hade man i början av 30-talet restaurerat Överluleå kyrka som är från<br />
1820-talet.<br />
Men jag vet inte om Simon deltog i det arbetet. Här fick han i alla fall sitt första stora<br />
uppdrag som konstnär. Han hade antagligen själv tagit initiativ till att genomdriva församlingens<br />
önskan att få en talande bildframställning med bibliska motiv på en stor<br />
vägg. Redan 1936 kan jag se i pappren att han hade varit i kontakt med Riksantikvarien,<br />
som trots att det handlade om en empirekyrka, inte ville lägga hinder i vägen, om församlingen<br />
kom med ett vackert målningsförslag. Han hade poängterat uppgiftens svårigheter<br />
rent dekorativt.<br />
6
Tydligen lyckades Simon och ett par dagar före jul 1937 har Kungl Byggnadsstyrelsen<br />
godkänt Simons skisser till den 85 kvm stora muralmålning på temat sökandets och återfinnandets<br />
glädje/temat finns i Lukasevangeliets 15. kap/. Drygt ett år senare, på Trettondagen<br />
1939, invigdes målningen.<br />
7
SH: Av Dig har jag fått ett tidningsurklipp från en av Stockholmstidningarna daterat<br />
januari 1944. Simon hade då fått Ester Lindahl-stipendiet, ett för konstnärer i hans generation<br />
viktigt resestipendium, och intervjuades. Han berättar om sitt liv och sade att han<br />
de senaste 11-12 åren arbetat som konservator. ”Men så fick jag en väldig spark framåt<br />
då jag fick i uppdrag att göra en monumentalmålning i Bodens kyrka. Det blev signalen<br />
till att jag skulle säga adjö till konservatorn och släppa målaren lös på allvar” berättar han<br />
vidare i intervjun. Jag tror att han lärde sig mycket under konservatorsåren. Det tycker<br />
jag man kan avläsa i målningen i Boden. Han visar att han kan komponera ett motiv!<br />
Det skulle vara intressant, att jämföra hans monumentalmåleri med medeltida svenska<br />
kalkmålningar, men nu tror jag vi kommer in på ett sidospår.<br />
Det verkar som om Simon mer eller mindre under 30-talets senare år ständigt var på<br />
resande fot på grund av konservatorsuppdragen. Med det hade hänt viktiga saker på det<br />
personliga planet. Han hade gift sig!<br />
KS: Ja, Simon träffade Ruth hösten 1930 och de gifte sig 1934. Fram till att jag föddes<br />
1940 arbetade Mamma, som var kontorsutbildad, kvar hela tiden i Stockholm på tidskriften<br />
Era. Det var nödvändigt för ekonomin. Simons arbetskapacitet måste ha varit<br />
av nästan övermänskliga mått vid den här tiden. Restaureringsuppdragen krävde sitt,<br />
så tillkom också hans första egna stora arbete i Överluleå kyrka. Eftersom han i slutet<br />
av 30-talet också började måla innebar det också utställningar, både hemma i <strong>Värmland</strong>,<br />
i Stockholm och på andra platser. Han deltog också i flera offentliga tävlingar<br />
om utsmyckningar, t.ex. för Heliga Korsets kapell på Skogskyrkogården och Historiska<br />
Museet i Stockholm.<br />
SH: Vi har berört hur han efter arbetet i Boden började stå på egna ben som konstnär.<br />
Innan vi går in på hur hans konstnärskap utvecklades, tycker jag vi skall uppehålla oss<br />
något kring Simons politiska engagemang, eller skall jag säga samhälls- eller kanske till<br />
och med humanistiska engagemang? Det är en sida av hans personlighet, som inte går<br />
att skilja från konstnärskapet.<br />
KS: Genom sin egen bakgrund tror jag Simon kände samhörighet med proletärförfattarna<br />
i sin egen generation. Han var oerhört intresserad av samtidsfrågorna, av litteratu-<br />
8
en, politiken och konsten. Men man måste också kunna ”klassikerna” bland franska och<br />
ryskare författare – och naturligtvis Strindberg! Pär Lagerkvist var den av samtidsförfattarna<br />
han nog mest uppskattade. Flera av författarna i hans egen generation var också<br />
hans vänner.<br />
Jag kan också se hur en politisk medvetenhet växer fram. Han deltog i det svenska arbetet<br />
för demokrati i Spanien under 30-talet. Han noterade också observant hur en skollärare<br />
någonstans i Sverige undervisade med nazisternas hakkors på kavajuppslaget. Han fann<br />
det mer än motbjudande. Tillsammans med bl.a. sin svåger Albin Amelin gjorde han<br />
starka, politiska bilder. Kritiken mot nazismen var mycket hård. Jag vet att mina föräldrar<br />
under krigsåren var mycket rädda för vad som skulle hända dem och deras konstnärsvänner,<br />
som stod på samma sida, om tyskarna angrep Sverige. De visste mycket väl vad<br />
som hände i ett ockuperat land!<br />
SH: Framför oss har vi några nummer av Clartés tidskrift ”Mänsklighet” från 1934.<br />
Bilder av Simon finns i numren liksom av Vera Nilsson, Amelin, X:et Erixson, Sven Rapp,<br />
Bror Hjorth och Eric Hallström samt några som dessvärre är mer bortglömda. Texter<br />
hade skrivits av Erik Asklund, Erik Blomberg, Rudolf Värnlund, Gustav Sandgren, Artur<br />
Lundkvist, Wilhelm Moberg, Harry Martinson, Eyvind Johnson, Josef Kjellgren, ja det<br />
går inte att räkna upp alla namnen. Jag förstår att det här också var författare och konstnärer<br />
som både Simon och Ruth umgicks med.<br />
KS: Till deras umgänge hörde arbetarförfattarna och då främst Rudolf Värnlund. Simon<br />
gjorde redan 1929 omslag till hans bok ”Det druckna kvarteret”. Även Eyvind och Åse<br />
Johnson tillhörde de närmaste vännerna. Man träffades hos Värnlunds som hade gott om<br />
plats. Artur Lundkvist fanns med och ibland var också Ivar Lo-Johansson där.<br />
Bland målarna fanns Albin Amelin nära. Ruths båda systrar var gifta med konstnärer.<br />
Karin med Albin och Svea med Gustaf Svensson, en målare från Småland. Dessutom<br />
fanns i systrarnas syskonskara brodern Sven Erixson, mest känd som målaren X:et. En<br />
annan broder var Thure, en på tiden mycket väletablerad fotograf, som porträtterat<br />
många av tidens författare, konstnärer och skådespelare. Signaturen Eson, i funkistext,<br />
syns då ofta i nederkanten på bilden.<br />
9
SH: Före andra världskrigets utbrott gjorde Simon ett antal studieresor utomlands. Till<br />
Norge, Danmark, Holland, Frankrike, Tyskland och England. Den sista före andra världskrigets<br />
utbrott gick till Paris och Bretagne 1939. Du har berättat att Ruth kom efter<br />
senare. Från den resan finns målningar med motiv från både Paris och Bretagne. Man<br />
märker att när han målade hörde han konsekvent till sin egen tid. Simon är en slags<br />
realist. Han har förmåga att uppfatta färg och ljus. Trots att måleriet från den här tiden<br />
formellt skiljer sig från det på 20-talet, märker man ändå hur viktig bildkompositionen<br />
är.<br />
Motiven blev naturligtvis på studieresorna en spegling av resorna i sig. När han målade<br />
hemma i Sverige, Stockholm är naturligtvis platsen framför andra, finns det något av<br />
dragning åt motiv liknande dem i arbetarlitteraturen. Stadens utkanter, industrimiljöer,<br />
bakgårdar, framväxten av en ny stad. Inte ett sentimenalt kvarhållande av en stadens<br />
karaktär anno dazumal utan en medvetenhet om en tidens rörelse. I början av 40-talet<br />
hade han sin första separatutställning? Berätta!<br />
KS: Ja, 1942 ställde Simon ut på Färg & Form i Stockholm. Han var då 37 år. Det fanns<br />
många dagstidningar i Stockholm vid den här tiden och det verkar ha skrivits om honom<br />
i alla. Gustav Näsström skrev i Stockholms-Tidningen om ”koloristisk förfining” och<br />
Gotthard Johansson i Svenska Dagbladet om ”förfinade art” i Simons måleri.<br />
SH: En av dåtidens märkligaste och kanske mest läsvärda recensenter var Otto G. Carlsund,<br />
en gång i tiden postkubistmens introduktör i Sverige. Han skrev också om<br />
Simon?<br />
KS: Ja i Aftontidningen den 16 april. Carlsund skrev att Simons ”styrka ligger i en brett<br />
lyrisk landskapsskildring och i ett intimt interiörmåleri”. Hans visade 66 målningar och<br />
48 teckningar! Carlsund var ju på sitt en fransman i konsten och han uppskattade särskilt<br />
Simons landskapsmåleri från Isle-de-France och skrev, att ”Sörman hör till de icke allt<br />
för många moderna svenskar som riktigt förmått återge den specifika Isle-de-Franceatmosfären”.<br />
Interiörerna, skrev också Carslund, ”är genomsyrade av en nästan helig känsla för de<br />
obetydliga tingens måleriska värde”.<br />
10
SH: Carlsund gav ut en egen konsttidskrift med namnet Konstvärlden. Också i den recenserade<br />
han Simons utställning. Det är uppenbart att han tyckte om Simons måleri. Han<br />
noterar särskilt teckningarna av Venngarnmännen. De är av ”otuktat liv, robusta” skrev<br />
Carlsund.<br />
I början av 40-talet var Simon mycket aktiv i utställningslivet. Stockholm, Göteborg,<br />
Borås och flera platser. Så har vi den första separatutställningen i Karlstad 1944. Den togs<br />
emot mycket positivt. Nathan Johnson, den tyngst vägande kritikern, recenserade i Nya<br />
Wermlands Tidningen, och var mycket positiv. Han skrev bl.a. att ”Det är sällan man på<br />
en yngre målares utställning ser en så solid teknisk erfarenhet och ett påtagligt intresse<br />
att vilja genomarbeta sina saker -- Sörmans måleri är sympatiskt i sin flärdlöshet och<br />
gedigenhet”.<br />
När vi nu är framme vid mitten av 40-talet, så började också de offentliga uppdragen att<br />
komma. Vi kanske inte skall räkna upp alla här, för de finns förtecknade separat, men jag tycker<br />
ändå att vi skall ge några exempel för att visa vad Simon arbetade med vid den här tiden.<br />
11
KS: Simon fortsatte hela tiden med stafflimåleriet och med tecknandet. Tecknandet har<br />
vi knappast berört, trots att det var en viktig konstform för honom. Han hade också<br />
utställningar enbart med teckningar. Monumentalmåleriet blev ju det som i fråga om<br />
arbetsinsats skulle kräva mer och mer av honom. Han fick 1942 ett uppdrag för Vilske-<br />
Kleva medeltidskyrka på västra sidan av Mösseberg. Ett par år senare vann han tävlingen<br />
om utsmyckning av Herrhagsskolans aula i Karlstad, så kom uppdragen för Rämens, Gåsborns,<br />
Sunnes och Arvikas kyrkor i <strong>Värmland</strong>; Baltaks, Gärdhems och Brännemo kyrkor<br />
i västra Sverige. Ytterligare uppdrag för Överluleå kyrka i Boden fick han på 50-talet<br />
liksom för Hakkas och Jörns kyrkor. I Kristinehamns krematorium utförde han 1956 sitt<br />
sista glasfönster.<br />
Altarskåpet i Jörns kyrka blev också hans sista offentliga arbete, färdigt 1960. Det här<br />
är inte alla offentliga uppdrag! Du vet ju hur krävande arbeten av det har slaget är. Vi<br />
måste dessutom ha i minne, att Simon 1949 efterträdde Akke Kumlien som föreståndare<br />
för Konsthögskolans materialinstitut i Stockholm. Det var ett heltidsarbete och 1959<br />
utnämndes han till professor.<br />
12
SH: Hans lärargärning och föreståndartid för materialinstitutet är sannerligen ett kapitel<br />
för sig. Idag kan man faktiskt gå ut på nätet och läsa om hans pionjärinsats för kvalitativa<br />
och hållbara konstnärsmaterial. Du nämnde att Simon efterträdde Kumlien vid dennes<br />
död 1949. Vad jag har förstått arbetade de före Kumliens död tillsammans under flera<br />
år.<br />
En av hans elever från de sista levnadsåren var Kajsa Zetterqvist. Kajsa har lovat att skriva<br />
om Simon som lärare, så en ”ögonvittnesskildring” av honom som lärare får vi också!<br />
Men jag tycker vi skall återvända till ett särskilt år, 1949, då Simons verksamhet nog får<br />
sägas slå alla rekord i fråga om arbetskapacitet.<br />
KS: Ja, det var ett av hans mest arbetsintensiva år. På våren var utsmyckningen av Herrrhagsskolans<br />
aula färdig. Det är ett stort arbete, 66 x 3 meter, motivet är ”Svensk bygd och<br />
saga” och Simon hade under ett år arbetat med målningen som är utförd i oljetempera.<br />
13
SH: Jag kan inflika, att vi tyvärr inte<br />
återfunnit det inslag som SF-journalen<br />
gjorde om denna Sveriges största temperamålning.<br />
Kvar finns i alla fall en rolig<br />
dagsvers med en karikatyr av Gunnar<br />
Brusewitz ur en av Stockholmstidningarna.<br />
Jag vet inte om vi av upphovsrättsskäl<br />
kan återge den, men de sista<br />
raderna måste jag bara få citera:<br />
”Den målande mannen var Simon /<br />
Sörman. Han målade sommar och<br />
vinter/ höst och vår / så monumentalt<br />
som det någonsin går. Och just när<br />
armarna domnat / var verket fullkomnat.<br />
Nu tävlar Herrhagsskola / i skinande<br />
ljus med Karlstadssola”.<br />
Signaturen ”Harpus” hade skaldat.<br />
14
KS: När Simon började med Herrhagsskolans aula 1948 hade han precis gjort färdig<br />
väggmålningen i Gåsborns kyrka. Samtidigt som han arbetar med aulan tävlade han och<br />
vann utsmyckningen av koret i Arvika kyrka. Det arbetet utfördes under 1949. Simon<br />
utförde själv sina utsmyckningar. Detta år efterträdde också Simon Kumlien som föreståndare<br />
för Konsthögskolans institut för materialkunskap. Det innebar undervisningsskyldighet.<br />
Samtidigt började han med glasfönstren för Gärdhems och Baltaks kyrkor.<br />
Dessutom hade Simon familj med hustru och vid den här tiden också två söner, min bror<br />
Pär fanns nu också. Den tredje sonen, vår bror Jan, föddes i början av 50-talet. Som föreståndare<br />
för Konsthögskolans materialinstitut skrev Simon också om materialfrågor. I ”Lexikon<br />
för konst” som kom ut 1957-60 medarbetade han exempelvis.<br />
15
SH: Vi skulle kunna fördjupa oss hur mycket som helst i hans konstnärskap. Den tidsaxel<br />
över Simons konstnärskap, som Du har gjort, har mellan varje gång vi träffats fått fler<br />
och fler ”sidoskott”! Monumentalmåleriet kan vi alla fall säga var ett eget slags måleri.<br />
Det tycker jag står klart. Åren som konservator måste ha varit lärorika, men han måste<br />
också ha bedrivit andra studier av både medeltidens och renässansens monumentalmåleri.<br />
Det handlar inte bara om teknik utan också om komposition. Vi har ju hittat litteraturnoteringar<br />
rörande monumentalmåleriet redan i hans tidiga skissböcker.<br />
16
På 50-talet reste Simon också till Italien, för att på ort och ställe bedriva<br />
studier. Men Kjell, innan Du säger något, för jag vet att Du har mycket på<br />
hjärtat, skulle jag bara vilja tillägga, att Simon också var en ordets man. Varje<br />
skissförslag till en utsmyckning följdes av en skriftlig förklaring. Framför<br />
oss har vi tidningsklipp från 30-, 40- och 50-talet ur dagspress och tidskrifter,<br />
som handlar om hur han såg på konstnärens uppdrag för olika miljöer.<br />
Ett uppdrag i en kyrka hade sina förutsättningar, ett i en skola andra. Det är<br />
intressant att läsa om hans syn på konsten i det offentliga rummet. Det handlade<br />
om det ansvar konstnären hade, att inte bara dekorera utan också hur<br />
kunskap och mänskliga livsvärden framställdes i den figurativa konsten.<br />
Jag tror vi har kommit in på ett nytt ämne. Det måste skrivas en bok om<br />
honom, där inte minst hans många arbeten i det offentliga rummet kan<br />
belysas. Jag tror, om Du inte har något särskilt angeläget Du vill säga, att<br />
vi lämnar Simons konstnärskap här. Men en stor och viktig fråga återstår,<br />
som jag gärna vill ta upp. Det var inte bara i rollen som konstnär och lärare<br />
som han svarade för en viktig gärning i vårt konstliv. Det fanns ett samhällsengagemang<br />
hos honom som handlade om konstens roll i samhället.<br />
I minnesrunorna efter Simons bortgång är det nästan detta som ges störst<br />
uppmärksamhet. Martin Strömberg var en som skrev och han tvekade inte<br />
på orden:<br />
”För Simon Sörman var konsten något förmer än en subjektiv utlevelse. Han<br />
såg i konsten en nödvändig samhällsföreteelse, ett utvalt yrke och en moralisk<br />
funktion. På en gång försynt och generös var han en man med höga<br />
krav”.<br />
Vi måste tala om det här!<br />
KS: Bildkonsten och konstnärerna fick i Sverige en annan roll genom tillkomsten<br />
1937 av Statens Konstråd och Konstnärernas Riksorganisation,<br />
KRO. Konsten skulle vara ett självklart inslag i det nya svenska samhälle som<br />
var under bokstavlig uppbyggnad.<br />
17 17
SH: Ja, det var en ny grundsyn på konstens roll i samhället som faktiskt formades. Dåvarande<br />
kulturministern Engbergs uttalande, att ”Konsten är på väg att bliva allas egendom”<br />
har blivit ett nästan historisk uttalande. Att tillvarata konstnärlig sakkunskap var<br />
en självklarhet för Engberg när han gav direktiv för Konstrådets inrättande. Konstnärerna<br />
fick genom KRO en form av fackligt uppdrag. Hur kom Simon att engagera sig i detta?<br />
KS: Jag kan inte nu säga när han blev medlem i KRO, men han var det under lång tid.<br />
Han hade också förtroendeuppdrag där liksom i Statens Konstråd, i vars styrelse han satt.<br />
Du har ju sett att vi har Simons alla papper kvar och det finns mycket för en forskare att<br />
hämta, tror jag. I Konstnärsklubbens olika hjälpfonder, flera med rötterna i 1800-talet,<br />
verkade han också. Konstnären hade en självklar ställning i samhället, enligt Simon. Samhället<br />
behövde konstnären!<br />
SH: Jag har en tidskriftsartikel från 1948 i min hand. Den handlar om ett av de projekt<br />
som Simon var engagerad i, nämligen att genom Stockholms kommunala bostadsbolag<br />
medverka till att konstnärsateljéer byggdes. Oftast talas det om hur konsten kom in i<br />
tunnelbanan i Stockholm på 50-talet, men ateljéfrågan väcktes redan på 40-talet och är<br />
egentligen ännu intressantare. Om inte konstnären kan arbeta någonstans, är de politiska<br />
visionerna om konstens roll helt meningslösa. I artikeln nämns Simon, Vera Nilsson<br />
och Herbert Walås som förkämpar. I artikeln uppges att det fanns omkring 200<br />
ateljélösa konstnärer bara i Stockholm. I slutet av 40-talet hade i Årsta och Aspudden i<br />
Stockholm skapats ateljéer i bostadsfastigheter och det planerades ytterligare 90 ateljéer<br />
i Gubbängen och Hammarby. Jag tycker det här är intressant, hur vissa politiker i alla fall<br />
förstod, att konstnären också hade sin roll i samhällsbygget. Jag vet att ni själva bodde i<br />
en sådan här ateljévåning både i Årsta och Aspudden.<br />
*<br />
18
Simons engagemang för konstens samhällsroll är som sagt ett särskilt kapitel. Det framgår<br />
av minnesord som skrevs efter konstnärens bortgång i februari 1963. Jag skulle vilja<br />
avsluta med att citera några rader som Torsten Bergmark skrev i Dagens Nyheter. ”Simon<br />
Sörman var en människa som betydde mycket för svenskt konstliv utan att vara särskilt<br />
synlig utåt. Han hade förvisso många meriter som konstnär. --- Simon Sörman var en<br />
man som visste mycket om konstnärens villkor, både materiellt och andligt, och hans<br />
tjänster togs i anspråk i många organisatoriska sammanhang, där hans praktiska läggning,<br />
hans energi och hans sinne för rättvisa var ovärderliga tillgångar. Han var vaken<br />
och livfull och alltid beredd att rycka in, och han hade dessutom den i sådana sammanhang<br />
så viktiga förmågan att kunna tala sakligt med människor ur skilda och kanske<br />
motsatta grupper och fraktioner. Det är ingen överdrift att säga att svenskt konstliv med<br />
Simon Sörmans bortgång gjort en oersättlig förlust”.<br />
*<br />
SH: Kjell, när vi har träffats har vi av förklarliga skäl talat om Simon. Du sade nyss i<br />
telefon till mig, att ”jag tror vi kan tala hur mycket som helst om Simon!”. Men jag skulle<br />
som avslutning vilja byta ämne, litegrann i alla fall. När Du skulle börja i skolan 1947<br />
råkade ni inte befinna er hemma i Stockholm. Du fick som storstadspojke börja i skolan<br />
i Gåsborn här i <strong>Värmland</strong>, eftersom Simon målade där i kyrkans kor. Senare på terminen<br />
flyttade ni hem till Stockholm och Du fick byta skola. Men året därpå upprepade sig<br />
samma sak. Du fick börja i skolan i Gåsborn igen! Hur var det att vara konstnärsbarn?<br />
19
KS: Från mina tidiga barnaår minns jag mest somrarna. För en konstnär på den tiden var<br />
det största rummet i bostaden, vardagsrummet, ett arbetsrum och som en enkel ateljé<br />
rymde det en mängd material, uppställda skivor och pannåer, böcker, m. m. och en liten<br />
sittgrupp. I vårt fall några funkisfåtöljer och ett lågt runt bord. Det var trångt!<br />
När sommaren kom flyttade vi ut på landet. Till någon hyrd stuga, där Simon kunde<br />
teckna och måla i naturen och också leva lite billigare. Det var alltid till olika ställen ofta<br />
vid kusten. Gärna i små samhällen där det fanns barn i grannskapet. Vi bodde i Roslagen,<br />
på Tjörn och Orust. Vi var i Skåne och på Öland. Cyklarna var alltid med. De hämtades<br />
på stationen någon dag efter ankomsten. När jag var mycket liten satt jag i barnsadel<br />
bakpå ibland. Jag hoppade av för att öppna och stänga grindarna till kohagarna. Jag har<br />
starka minnen av en snäll och trygg pappa. Han lärde mig växternas namn när vi vandrade<br />
i naturen. Jag kan fortfarande känna igen blommorna med de vackra namnen renfana,<br />
kråkvicker, humleblomster och vitmåra och många andra naturligtvis. Han gav mig<br />
”Svenska växter” av Björn Ursing när jag blev lite äldre.<br />
Efter 1947 bodde vi i <strong>Värmland</strong> på somrarna. I Gåsborn bodde vi två somrar, i en bergsmansgård<br />
på östra höjden, när Simon, som Du sade, målade i kyrkans kor – och höll<br />
på med Herrhagsskolans aula i Karlstad! Sedan bodde vi utanför Arvika. Jag har många<br />
minnen av de varma somrana och mina värmländska lekkamrater från den tiden. På<br />
50-talets mitt, då vi var tre barn i familjen, bodde vi norr om Visby. Vi hade en liten folka.<br />
Simon åkte runt och tittade på gotländska kyrkor. Oförtröttligt intresserad!<br />
SH: Tack, Kjell!<br />
20
I<br />
mitt barndomshem fanns en målning av Simon Sörman – ett mollstämt hedlandskap<br />
i ockra och grå toner. Mina föräldrar var konstnärer – Märta och Jérôme Zetterquist<br />
– och Simons målning var en bland många av kollegors och vänners verk.<br />
Dessa konstnärer var en självklar del av min barndom och ur ett barns perspektiv tyckte<br />
jag att jag ”kunde” deras bilder.<br />
1957 började jag som elev vid Konstakademien i Stockholm. Vi hade målarateljéer i det<br />
vackra gamla huset på Fredsgatan, men hade fått de första tilläggslokalerna på Skeppsholmen.<br />
Där mötte jag Simon igen, han var professor på materialinstitutet. Vi grundade<br />
duk, vi rev färg och vi hade en hel del teori – jag har fortfarande en tjock bok med<br />
värdefulla anteckningar. Simon var en engagerad föreläsare, han formulerade sig snabbt<br />
och precist och med en sträv humor.<br />
Ett minne, tydligt som en liten film: – vi sitter och lyssnar, det handlar om hållbarhet,<br />
som man den gången hade stor ödmjukhet inför – plötsligt en paus och med en<br />
uttrycksfull gest säger Simon: ”det är klart man kan måla på vad som helst” – och så den<br />
snabba blicken över glasögonen: ”men vi – här – målar för evigheten, eller hur?”<br />
Simon gjorde ett stort arbete på Beckers med utvecklingen av ”Kontrollerat konstnärsmaterial”<br />
där hållbarhet, ljusäkthet osv var målet. Han var länge aktiv i KRO i arbetet<br />
med att styrka konstnärernas och konstens villkor i samhället och han var medlem i<br />
konstnärssektionen i <strong>Värmland</strong>s konstförening. Sektionen hade sitt årsmöte samma dag<br />
som höstutställningens vernissage. Märta berättade om en gång då något hänt, som upprört<br />
många – något okollegialt – och den vanligen så goda stämningen inför årsmötet<br />
var borta, det var stor oro i församlingen. Det var karaktäristiskt för Simon att han omgående<br />
begärde ordet, beskrev saken, analyserade kyligt och klart – skar upp hela bölden<br />
utan omsvep, utan omskrivningar.<br />
Vi var en grupp elever som delade hans politiska och sociala patos. Det var 50-tal och<br />
våra diskussioner rörde ofta andra världskriget och hur framväxten av det nazistiska<br />
Tyskland varit möjlig. Simon hade rest i Tyskland på tidigt 30-tal och sa med den där<br />
snabba och nästan vassa blicken: –”de som påstår att de inget såg – antingen ljuger dom<br />
eller var dom blinda – det hela var uppenbart för envar som hade ögonen öppna”. Pär Lagerkvists<br />
”Bödeln” kom 1933.<br />
22
Senare i livet har jag tänkt på Simons<br />
måleri. Den gången var jag för ung för att<br />
våga fråga. Jag vet inte om där fanns en<br />
sorg eller en komplikation i förhållande<br />
till eget arbete, då han fördjupade sig så<br />
mycket i och gav så mycket tid till materialforskningen.<br />
I mitt liv är Simon en av de starka personligheterna,<br />
trots att han gick bort så<br />
tidigt. Det är fina minnen av glad samvaro,<br />
även i <strong>Värmland</strong>, – alltid med väsentliga<br />
samtal och alltid med Simons intellektuella<br />
skärpa och beska humor.<br />
Det skall bli mycket intressant att få ta närmare<br />
del av hans konstnärskap.<br />
Kajsa Zetterquist<br />
21 november 2005<br />
23
BIOGRAFI I URVAL<br />
1905 Född i Arvika.<br />
1921-22 Realexamen, arbetar ett år som bokhandelsbiträde<br />
i Molkom.<br />
1922-23 Studier på Berggrens konstskola i Stockholm.<br />
1923-24 Studier på Konsthögskolan, Stockholm, som måste<br />
avbrytas på grund av faderns död.<br />
1924- Bosatt i Arvika, senare i Stockholm.<br />
Gör illustrationer till tidningar, tidskrifter, sago- och<br />
äventyrsböcker.<br />
1927-38 Arbetar som konservator för Alfred Nilsson.<br />
Villa Bonnier, Stockholm, Venngarn slott, Vendel,<br />
Mörarp, Kolbäck och Härkeberga kyrkor är uppdrag<br />
han arbetar med.<br />
1931-39 Studieresor till Danmark, Norge, England, Tyskland,<br />
Frankrike och Holland.<br />
1938 Utför sitt första monumentalverk, al seccomålning i<br />
Överluleå kyrka, Boden.<br />
1954 och 1955 utför han fler arbeten för kyrkan.<br />
Deltar ffg i Höstsalongen, <strong>Värmland</strong>s Museum, Karlstad<br />
och Sveriges Allmänna Konstförenings höstutställning<br />
på Konstakademien, Stockholm.<br />
1930 Deltar i Sveriges Allmänna Konstförenings höstutställning<br />
på Konstakademien, Stockholm.<br />
1941 Invald som ledamot av Konstnärsklubben.<br />
1942 Utför altartriptyk för Vilske-Kleva kyrka.<br />
I april separatutställning på Färg & Form, Stockholm.<br />
Visar måleri och teckningar.<br />
Utställning i november i Göteborgs Konsthall tilsam<br />
mans med Harald Lindberg och Jöran Salmson.<br />
1943-46 Redaktör för KRO:s medlemsblad.<br />
1944 Separatutställning i <strong>Värmland</strong>s Museum, Karlstad.<br />
Visar måleri, teckningar och skisser för offentliga arbeten.<br />
Tilldelas Ester Lindahls stipendium.<br />
24
1946 Utför altarskåp i tre delar för Rämens kyrka.<br />
1947 Utför al seccomålning i Gåsborns kyrka.<br />
1948 Utför al seccomålningar i Brännemo kapell, Västergötland.<br />
Separatutställning med teckningar i Gävle Museum.<br />
Separatutställning på Lilla Galleriet, Stockholm.<br />
Visar teckningar från Björkö, Orust,Tjörn, Öland, Gräsö,<br />
Stockholm och <strong>Värmland</strong> 1941-47.<br />
1949 Slutför året innan påbörjad oljetemperamålning ”Svensk<br />
byggd och saga”, 66 x 3 m för Herrhagsskolans aula,<br />
Karlstad. Utför all seccomålning i koret i Arvika Östra<br />
kyrka samt rosettfönster i glasmo saik för samma kyrka.<br />
Tilldelas <strong>Värmland</strong>s Konstförenings resestipendium.<br />
Efterträder Akke Kumlien som föreståndare för Institutet för<br />
materialkunskap vid Konsthögskolan.<br />
Utställning i Borås Konsthall tillsammans med Sven<br />
Deurell.<br />
1949-52 Utför glasmosaikfönster för kyrkorna i Baltak och<br />
Brännemo.<br />
1952-56 Vice ordförande i KRO.<br />
1953 Utför al frescomålning för Sunne kyrka.<br />
1954-60 Svensk representant i International Association of Plastic Arts.<br />
1955 Utför väggmålning i Vetlanda församlinghem.<br />
1955-61 Ledamot av Statens konstråds styrelse.<br />
1956 Utför al frescomålning för Hakkas kyrka.<br />
1956 Utför glasmosaikfönster för Kristinehamns krematorium.<br />
1959 Utnämns till professor för Konsthögskolans institut<br />
för materialkunskap.<br />
1960 Utför altarskåp i tre delar för Jörns kyrka.<br />
1960-63 Ordförande i svenska sektionen av Nordisk Konservatorsforbund.<br />
1963 Avlider i Stockholm.<br />
2005-06 Utställningen ”Simon Sörman- värmländsk konstnär i<br />
det offentliga rummet”<br />
visas i <strong>Värmland</strong>s Museum, Karlstad.<br />
25
BILDFÖRTECKNING<br />
Omslag Simon Sörman med modell till monumentalmålningen Svensk bygd och saga för<br />
Herrhagsskolans aula, Karlstad, ca1947.<br />
Sidan 4 Berggrens målarskola, Stockholm 1922-23. Edward Berggren i mörk kostym t.v.<br />
Mellan stafflierna t.h. om honom ses i profil Simon Sörman. Sittande om Sörman<br />
till höger, Bo Beskow.<br />
7 Sörmans första egna monumentalverk, al seccomålning i Överluleå kyrka, Boden.<br />
Tema: Sökandets och finnandets glädje (Lukas 15. kap). 1938-39.<br />
11 Altartriptyk, Vilske-Kleva kyrka, 1942.<br />
12 Bild t.v. Altartavla, Rämens kyrka 1946. Tema: Kallad av Gud.<br />
Bild t.h. Simon Sörman under arbete med al frescomålning för Hakkas kyrka 1956.<br />
Tema: Uppståndelsebudskapets uppenbarelse.<br />
13 Detalj av monumentalmålningen ”Svensk bygd och saga”, Herrhagsskolans aula,<br />
Karlstad 1949.<br />
14 Simon Sörman i ateljén. Foto cirka 1948.<br />
15 Arvika, Trefaldighetskyrkan. Interiör mot koret med al secco målning av Simon<br />
Sörman. Tema: Scener ur Jesu liv. Foto 1949.<br />
16 Gärdhems kyrka. Interiör av koret med glasmålningar utförda 1949-52.<br />
Tema: Den kristna gudstankens väg. Foto Stefan Hammenbeck 2005.<br />
17 Baltaks kyrka. Glasfönster 1952. Tema: Jordarbetaren och den uppståndne Kristus.<br />
Foto Stefan Hammenbeck 2005.<br />
21 Baltaks kyrka. Interiör. Foto 1950-tal.<br />
23 Simon Sörman i Institutet för materialkunskap, Konsthögskolan, Stockholm.<br />
Foto 1950-tal.<br />
Samtliga foton utom sid 16-17 ur konstnärens arkiv. Uppgift om fotograf saknas på fotografierna.<br />
<strong>SIMON</strong> <strong>SÖRMAN</strong> – VÄRMLÄNDSK KONSTNÄR I DET OFFENTLIGA RUMMET<br />
med texter av Kajsa Zetterquist, Stefan Hammenbeck och Kjell Sörman.<br />
Utgiven i samband med utställning i <strong>Värmland</strong>s Museum<br />
3 december 2005 – 29 januari 2006.<br />
Katalogredaktör: Stefan Hammenbeck.<br />
Formgivning: Anne-Marie Haakana.<br />
Tryck & bindning: <strong>Värmland</strong>s Museum, Karlstad 2005.<br />
© Simon Sörman/konstnärens arvingar. För texter:<br />
Kajsa Zetterquist, Stefan Hammenbeck och Kjell Sörman.<br />
ISSN 1103-4122, katalog 20.<br />
26
www.varmlandsmuseum.se<br />
27