NORNA-RAPPORTER 88 Binamn. Uppkomst, bildning, terminologi ...
NORNA-RAPPORTER 88 Binamn. Uppkomst, bildning, terminologi ...
NORNA-RAPPORTER 88 Binamn. Uppkomst, bildning, terminologi ...
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
56 Stefan Jacobsson<br />
s.v.). Att en stor del av de fornnordiska personhuvudnamnen »består av ursprungliga<br />
binamn» (Janzén 1947b<br />
s. 49; jfr ovan avsn. 2.1) påvisar likaså relativt<br />
hög ålder för kategorin personbinamn i det nordiska språkområdet, liksom<br />
rimligen hög frekvens för binamnen i äldre tid.<br />
Förekomsten av personbinamn även i förfornnordiska språkstadier behöver<br />
således inte betvivlas. I Eva Bryllas undersökning av eventuella personbinamn<br />
i Nordens förvikingatida runinskrifter (1993) diskuteras ett 30-tal möjliga fall.<br />
I samband med behandlingen av tidigt forngermanskt namnskick talar Robert<br />
Nedoma (1995 s. 70) om fenomenet förenade binamn:<br />
Neben dem eigentlichen Individualnamen ist ein (grundsätzlich motivierter)<br />
Übername überliefert, der einerseits ein ’sprechender’ Ehrenname (z.B.<br />
Οὐίσανδος Βανδαλάριος ’der Vandalenkämpfer’ [...]) sein kann oder ein Spitzname,<br />
der auch – wie u.a. im Falle des Westgotenkönigs Wamba – den eigentlichen<br />
Namen ganz zu verdrängen vermag [...]. Im weiteren Sinn zählen auch Herkunftsnamen<br />
(z.B. Louba Ubia [...]; 1. Jh.) und Patronymika (z.B. urn. HlewagastiR<br />
HoltijaR [...]; Gallehus, ca. 400–500) zu dieser Gruppe.<br />
Vidare komparativ evidens tyder på att det inte heller rör sig om en germansk<br />
novation. En namngivningsceremoni i samband med barnets födsel förefaller<br />
vara gemensam indoeuropeisk tradition (se Schmitt 1995 s. 617); och också i<br />
användningen av binamn återfinns gemensamma drag i de olika indoeuropeiska<br />
språkgrenarna. Rüdiger Schmitt (1995 s. 628) menar att det urindoeuropeiska<br />
personnamnssystemet i grund och botten »ein Ein-Namen-System mit nur<br />
einem obligatorischen Namen war». Han skriver vidare (a.st.):<br />
Zu diesem einen Individualnamen können in all diesen älteren indogermanischen<br />
Sprachen aber, wie die Überlieferung zeigt, noch fakultative Zusätze hinzutreten,<br />
die zusammen mit dem Idionym eine ‘Namenformel’ bilden [...]. Die Anfänge<br />
derartiger Erweiterungen des Ein-Namen-Systems liegen offenbar aber gleichfalls<br />
schon in der indogermanischen Grundsprache, da nämlich Übereinstimmungen<br />
zwischen den einzelsprachlich bezeugten Formen auch bei diesen fakultativen<br />
Zusätzen zu beobachten sind.<br />
Bland äldre indoeuropeiska mansbinamn märks t.ex. gr. Hippos ’häst’, Aetos<br />
’örn’, lat. Trabea ’en slags mantel’, gr. Kephalōn ’han med huvudet’, lat. Naso<br />
’han med näsan’, gr. Platōn ’den brede’, lat. Catō ’den skarpsinnige’ (Schmitt<br />
1995 s. 625 f., Georges 1918 sp. 3161). Jfr härmed likartade fornnordiska<br />
mansbinamn som Hestr, Ǫrn, Kápa ’kappa med huva’, Hǫfði, Nasi, Breiði,<br />
Vitri ’den kloke’ 11 (Lind Bin., NRL s.v.).<br />
2.5 Absolut använda binamn som ett genretypiskt drag<br />
Schmitt (a.a. s. 631) omtalar även i samband med en observation av »Verselbständigung<br />
des fakultativen Namenzusatzes» i äldre indoeuropeiska språk att<br />
sådana namntillägg »durchaus auch usuell werden konnten und daß vornehm-<br />
11 Jfr i de äldre runinskrifterna DR 18 Leþrō (till fvn. leðr n. ’läder’), Ög KJ54 Braiðō, DR<br />
EM85;93 Ṷitrō (LUP s.v.).