NORNA-RAPPORTER 88 Binamn. Uppkomst, bildning, terminologi ...
NORNA-RAPPORTER 88 Binamn. Uppkomst, bildning, terminologi ...
NORNA-RAPPORTER 88 Binamn. Uppkomst, bildning, terminologi ...
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Personbinamn i vikingatida runinskrifter 49<br />
Personbinamn i vikingatida runinskrifter<br />
Av Stefan Jacobsson<br />
1. Inledning<br />
Föreliggande uppsats syftar till att dryfta frågan om i vilken utsträckning personbinamn<br />
uppträder i de vikingatida nordiska runinskrifterna, tillika den om<br />
orsakerna till den uppenbara diskrepansen mellan binamnsbruket i å ena sidan<br />
runinskrifterna och å den andra de fornvästnordiska handskrifterna.<br />
Bruket av personbinamn har beskrivits som ett i första hand eftervikingatida<br />
fenomen. Ivar Modéer (1964 s. 50) uttalar sig på följande sätt i frågan:<br />
Det är ett primitivt drag i namnskicket att en person redovisas med endast ett<br />
namn: förnamn, dopnamn. Ju längre tillbaka i tiden vi går, dess vanligare kan en<br />
sådan okomplicerad namngivning tänkas ha varit.<br />
På runstenarna är den regel: »Þrotte ok IngulfR letu retta stein æftir Sigviþ<br />
faþur sin, ok Ingifast at bonda sin.»<br />
Men redan i de medeltida handlingarna är det vanligt att personnamnet i tydlighetens<br />
intresse förses med en bestämning. Man finner lättast exempel från tättbefolkade<br />
landsdelar med talrika eller stora byar och från städerna; här har svårigheten<br />
att klart hålla isär folk med samma dopnamn varit störst.<br />
Lena Peterson (1994a<br />
s. 73) ger uttryck för en liknande tanke: »I och med att<br />
uppkallelse från vikingatidens slut blev allt vanligare som namngivningsprincip<br />
reducerades namnskatten, och allt fler kom att bära samma namn. Behov<br />
uppstod att särskilja namnbärarna med hjälp av ett binamn.» I sin behandling<br />
av det fornsvenska binamnsbruket menar likaså Eva Brylla (1999 s. 35): »Så<br />
förekommer t.ex. på runstenarna vanligast endast ett namn. Men behovet av att<br />
särskilja personer med samma namn uppkommer efterhand, och i de medeltida<br />
dokumenten är det vanligt att personer hålls i sär genom namntillägg.»<br />
Mot denna uppfattning hävdar jag, med stöd av bl.a. komparativ evidens (se<br />
vidare nedan), att binamnsbruket torde ha varit välutvecklat redan under vikingatiden<br />
(och dessförinnan), och att skillnader mellan vikingatidens och<br />
medeltidens nordiska källor i fråga om binamnens användning förmodligen<br />
bl.a. är att finna i syntaktiska förhållanden. Där det i medeltida källor oftast heter<br />
HUVUDNAMN + BINAMN eller HUVUDNAMN kallad BINAMN, uppvisar förmodligen<br />
vikingatida runinskrifter i högre grad den absoluta binamnstypen BINAMN.<br />
Förekomsten av absolut använda binamn uppmärksammas av Modéer (a.a.<br />
s. 37), som dock inte betraktar den som typisk för runinskrifterna. Han skriver:<br />
I facklitteraturen har i ett stort antal fall belägg registrerats såsom förnamn uteslutande<br />
på den grund, att de i texten brukats ensamma om en person (»Bredher<br />
i Sunatorpe», »Starker i Fline», »Hörbo i Skarby», »Vestgøti, famulus abbatisse