NORNA-RAPPORTER 88 Binamn. Uppkomst, bildning, terminologi ...
NORNA-RAPPORTER 88 Binamn. Uppkomst, bildning, terminologi ...
NORNA-RAPPORTER 88 Binamn. Uppkomst, bildning, terminologi ...
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
<strong>Binamn</strong> i Norden 15<br />
En intressant grupp utgör maskulina personbinamn på -a, t.ex. Lærkia,<br />
Flugha, som är <strong>bildning</strong>ar till redan existerande ord. Ett namn som det i Sverige<br />
välbekanta Brosa har troligtvis utgått från verbet brosa ’småle’ via ett verbalabstraktum<br />
med betydelsen ’småleende’, som sedan gått över till en personbeteckning<br />
(Brylla 1990a<br />
s. 25 ff., 1993 s. 41 ff., 1994 s. 49, 1996 s. 59 ff., 1999<br />
s. 14). Senare kan binamn säkerligen ha bildats direkt av verben. Lars-Erik Edlund<br />
(1987 s. 113) har visat på likheter i <strong>bildning</strong>ssätt mellan personbinamn och<br />
vattendragsnamn. Det förekommer helt identiska <strong>bildning</strong>ar i de båda namnmaterialen,<br />
både personbinamn på -a i nominativ, som syftar på män, t.ex. fsv.<br />
Skrika, fvn. Drífa, och svaga feminina vattendragsnamn på -a, t.ex. ånamn som<br />
Skrika, Driva. Det intressanta för personbinamnen är ju att det är män, som fått<br />
feminint böjda namn.<br />
Ovanstående <strong>bildning</strong>ar är sekundära namn<strong>bildning</strong>ar. Ännu mer intressanta<br />
är kanske de <strong>bildning</strong>ar som inte kan hänföras till i språket existerande ord eller<br />
uttryck, så kallade primära namn<strong>bildning</strong>ar. Sådana har skapats med hjälp av<br />
avledningssuffix, mask. -i/-e och den feminina motsvarigheten -a. Avledningsändelsen,<br />
ursprungligen ett »tillhörighetssuffix», får här en personbetecknande,<br />
individualiserande funktion. Ett namn som Skapte får förstås som ’han<br />
med skaftet’ och Skægge ’han med skägget’. Till en början har suffixet sannolikt<br />
varit avsett att markera tillhörighet och senare övergått till att markera maskulin<br />
form vid överföringen till personbeteckning. Därefter har en mönstergrupp<br />
kommit att utbildas och suffixet har fått till uppgift att individualisera.<br />
Jag vill understryka att det i många fall är svårt att avgöra om en sådan namn<strong>bildning</strong><br />
föreligger. Ett namn som Bokke kan också återgå på ett appellativ, jfr<br />
fvn. bokki ’karl’.<br />
Även sammansatta namn har bildats enkom för att tjäna som binamn. Här<br />
finns exempel som Rødhskæg, Godhdrænger. På samma sätt förstås namn med<br />
efterleder innehållande exempelvis -hovudh, -kulle, -skalle. Sådana <strong>bildning</strong>ar<br />
kan tolkas som ’man med […] huvud, hjässa eller skalle’. (Kousgård Sørensen<br />
1987 s. 22 ff., Brylla 1990b<br />
s. 228 f., 1999 s. 12 ff.)<br />
Semantik<br />
<strong>Binamn</strong>ens innehållssida är och har varit lockande att undersöka. <strong>Binamn</strong>sförrådet<br />
präglas av stor fantasi och uppfinningsrikedom. De betydelsekategorier<br />
som främst är representerade är (Kousgård Sørensen 1975 s. 123, Brylla<br />
1999 s. 15 ff.):<br />
• fysiska karakteristika,<br />
• psykiska karakteristika,<br />
• hemort, födelseort, tillhåll,<br />
• funktion i familjesammanhang,<br />
• funktion i samhället och<br />
• karakteristiska situationer, händelser, vanor och uttryckssätt.