şi prof.dr. W. Zwölfer - Revista Pădurilor
şi prof.dr. W. Zwölfer - Revista Pădurilor
şi prof.dr. W. Zwölfer - Revista Pădurilor
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
cial brad <strong>şi</strong> fag), „... pentru ca seminţişul deja instalat<br />
sub masiv ... să se menţină până când este folosit”.<br />
(Punctul de vedere al lui Boppe a fost adoptat<br />
la noi de către <strong>prof</strong>. Marin Drăcea, pentru care,<br />
la brad <strong>şi</strong> fag, „...la o deschidere mai tare <strong>şi</strong> mai îndelungată<br />
a masivului decât cea obişnuită la răriturile<br />
normale, se instalează seminţişul sub masiv<br />
<strong>şi</strong> se câştigă timp <strong>şi</strong> creşteri” – Vlad, 1978). În acela<strong>şi</strong><br />
timp, Boppe consideră complet nejustificată<br />
aplicarea răriturii preparatorii la speciile de lumină<br />
(gen cvercinee), opţiune explicată de Drăcea (în<br />
Vlad, 1978) prin faptul că „... prin rărirea mai tare<br />
<strong>şi</strong> de durată a masivului, se crează condiţii foarte<br />
favorabile pentru instalarea seminţişului speciilor<br />
de umbră. Ca urmare a regenerării acestora, sunt<br />
eliminate speciile de cvercinee, adică tocmai speciile<br />
de bază, din amestec”.<br />
Mai mult decât contemporanii săi, un alt reprezentant<br />
important al şcolii silvice franceze, <strong>prof</strong>esorul<br />
G. Bagneris (1878), a considerat că „... ultima<br />
răritură, în general forte, indiferent de specie, nu e<br />
doar o simplă tăiere de ameliorare, este o veritabilă<br />
tăiere de însămânţare”.<br />
Un punct de vedere similar legat de sistarea<br />
aplicării răriturilor a fost exprimat mai târziu<br />
(1954) <strong>şi</strong> de <strong>prof</strong>esorul Henri Perrin de la aceea<strong>şi</strong><br />
prestigioasă şcoală silvică. Pentru acesta, „... răriturile<br />
se repetă până la punerea în regenerare a arboretului.<br />
În cursul ultimilor 20-30 de ani ce preced<br />
aceasta, este bine de vegheat, în particular, ca<br />
arborii de viitor, viitorii purtători de sămânţă, să<br />
aibă coroanele bine degajate, capabile să asigure la<br />
momentul dorit buna însămânţare a unui sol menţinut<br />
îngrijit în stare de receptivitate. Dar, dacă arboretele<br />
sunt prea dese, datorită mai ales timidităţii<br />
predecesorilor, cu arbori având coroane înguste<br />
<strong>şi</strong> cu solul în stare mediocră sau rea, este de preferat<br />
ca, pe durata a câteva zeci de ani care rămân, să<br />
se remedieze defectele constatate cu ajutorul răriturilor<br />
particulare (rărituri preparatorii pentru însămânţare),<br />
care să înceapă mult timp înainte de a<br />
întreprinde regenerarea”.<br />
Un alt <strong>prof</strong>esor al şcolii franceze, Pierre<br />
Cochet, considera (1971) că „... răriturile încep în<br />
stadiul de păriş (30-40 de ani pentru fag, brad <strong>şi</strong><br />
cvercinee) <strong>şi</strong> se aplică până aproape de punerea în<br />
regenerare a arboretului “copt” (exploatabil –<br />
n.n.) (120-150 ani la fag <strong>şi</strong> brad, 150-240 ani la<br />
gorun).<br />
În spaţiul franco-belgian se consideră că, începând<br />
de la 120 de ani, cvercineele, respectiv stejarul<br />
<strong>şi</strong> gorunul, reacţionează mult mai slab la rărituri<br />
(Viney, 1954; Martinot-Lagarde, 1970, ambii<br />
în Bary-Lenger <strong>şi</strong> Nebout, 1993). De aceea, la vârste<br />
mari, „... răriturile se aplică la interval de 12-15<br />
ani <strong>şi</strong>, când se apropie momentul realizării finale a<br />
arboretului, trebuie favorizată (prin rărituri – n.n.)<br />
producţia de seminţe prin punerea în lumină a coroanelor<br />
celor mai frumoase exemplare” (Bary-<br />
Lenger <strong>şi</strong> Nebout, 1993).<br />
În emblematicul număr 31 din octombrie 1996<br />
al Buletinului tehnic al Office National des Forêts<br />
din Franţa, care include ghidurile silviculturale<br />
(nu norme...) probabil cele mai moderne <strong>şi</strong> dinamice<br />
din Europa în acel moment, în cazul brădetelor<br />
(Demarq, 1996), stejăretelor de stejar pedunculat<br />
(Duplat, 1996), gorunetelor (Jarret, 1996), făgetelor<br />
(Duplat <strong>şi</strong> Roman-Amat, 1996) etc., ultima răritură<br />
se recomandă a se aplica cu 10-15 ani înaintea<br />
atingerii vârstei exploatabilităţii.<br />
Astfel, în brădete situate pe staţiuni fertile, exploatabile<br />
la 100 de ani (diametrul-ţel mediu = 60<br />
cm), când desimea arboretului este de 160 arb/ha,<br />
ultima răritură (a 7-a), cu o intensitate pe număr de<br />
arbori de 20%, se recomandă a se aplica la 90 de<br />
ani. În brădetele instalate pe staţiuni sărace, exploatabile<br />
la 110 ani (desimea 200 arb/ha, diametrul-ţel<br />
mediu 50 cm), cea de-a şasea <strong>şi</strong> ultima răritură<br />
se recomanda să aibă aceea<strong>şi</strong> intensitate pe<br />
număr de arbori <strong>şi</strong> să se aplice la vârsta de 100 de<br />
ani (Demarq, 1996).<br />
În stejăretele de stejar pedunculat, situate în<br />
condiţii staţionale foarte bune, vârsta exploatabilităţii<br />
este de 100 de ani, când desimea este de 50<br />
arb/ha <strong>şi</strong> se prelimină realizarea unui diametru<br />
mediu de peste 80 cm. Ultima răritură (a 8-a) se<br />
aplică la 85 de ani. La polul opus, în staţiunile de<br />
bonitate inferioară, stejăretele se exploatează la<br />
140 de ani, când desimea este de 70 arb/ha <strong>şi</strong> diametrul<br />
mediu al arboretului atinge doar 70 cm.<br />
Ultima răritură se recomandă să se aplice la vârsta<br />
de 125 ani (Duplat, 1996). Toate aceste recomandări<br />
au fost preluate integral în ONF (1997).<br />
Făgetele, conduse într-o manieră dinamică,<br />
sunt exploatabile între 100 de ani (staţiuni bogate)<br />
<strong>şi</strong> 120 de ani (staţiuni sărace), când desimea arbo-<br />
38 REVISTA PĂDURILOR • Anul 126 • 2011 • Nr. 2