EX CATHEDRA• sînt ignorate sau considerate indezirabile, periculoasesau inutile aspectele afectiv-emoþionale,empatice, de spontaneitate, sinceritate, umor• fiecare are grijã sã nu se expunã prea mult în faþaceluilalt; sã aibã întotdeauna „spatele” asigurat• este evidenþiatã cu orice prilej (ivit sau creat)dimensiunea ierarhicã; este mereu invocatã (pedrept sau pe nedrept) autoritatea (exterioarã, dejure, instituþionalã)• partenerii sînt exteriori, au lumi separate; nu-iintereseazã ºi nu-i afecteazã problemele lumiiceluilalt• contextul, mediul este rece, crispat, dispreþuitor• principala preocupare este þinerea – cît maistrictã – sub control (preocuparea creãrii saugãsirii unui sistem, cît mai bine pus la punct, depedepse ºi recompense)• se restrînge doar la cadrul formal: predare,ascultare, notare, rãspuns strict la solicitãri stricte• partenerii sînt împreunã doar datoritã inevitabilitãþiisituaþiei ºcolare; aºa au impus ºi cerutîmprejurãrile exterioare, instituþionale• partenerii se suportã reciproc: îi „unesc” intereseexterioare (ºi momentane) raportului creat• partenerii îºi fac convenþionale reverenþe: înfond, sînt nemulþumiþi, îmbufnaþi, dispreþuitori,îngîmfaþi, plini de reproºuri (pentru celãlalt)• dimensiunea afectivã se manifestã (ºi –eventual – se dezvoltã) negativ (agresivitate,urã, invidie, distanþare, respingere)• existã multã bunãvoinþã ºi cãldurã, discreþie ºi eleganþãatitudinalã, o tãcutã ºi suavã aºteptare a surprizei (plãcute),senzaþia siguranþei/sinceritãþii personale• fiecare participã deschis, deplin; se descoperã ºi se împlineºteprin relaþie; ºi maestrul ºi discipolul se angajeazã cutoatã personalitatea, vin cu întreaga lor experienþã ºifilozofie de viaþã (le mãrturisesc)• sînt dorite ºi invocate apropierea, încrederea, colaborarea,deschiderea, dãruirea, respectul, libertatea• partenerii vor ºi fac eforturi sã-ºi deschidã lumea proprie,sã-ºi vinã în întîmpinare; vor ºi fac eforturi sã-ºi creeze olume unicã, în care se recunosc ºi se regãsesc numai ei• partenerii s-au sedus ºi s-au cucerit reciproc• principala preocupare o constituie cooperarea ºiconvingerea cã ceea ce facem meritã sã ne preocupe (sã neocupe timpul), cu dreptul de a abandona oricînd ºi de a face(ºi învãþa) ceea ce simþim cã ne sporeºte, cã ne ajutã laconturarea identitãþii; încurajarea unui sistem interior de(auto)control• cuprinde nu numai aspecte formale, dar ºi informale:întrebãrile ºi mãrturisirile pot veni din ambele pãrþi ºi înfolosul ambelor pãrþi• partenerii constatã cã-ºi doresc sã fie împreunã, cã sîntnerãbdãtori sã se întîlneascã ºi sã-ºi dezvãluie experienþele,concluziile, îndoielile, deciziile• partenerii se acceptã ºi se doresc reciproc: îi unesc nu numaiinterese exterioare ºi momentane, dar ºi aºteptãri reciproce,nevoia (interioarã) de a fi împreunã• partenerii simt cã se admirã; se bucurã cã sînt împreunã,au sentimentul unei relaþii dense, semnificative; trec prinmomente cînd vor sã nu dezamãgeascã ºi sã dãruiascãmereu mai mult• dimensiunea afectivã se manifestã din plin pe laturapozitivã, caldã, încurajatoare, de apropiere-acceptareÎn concluzie, nu toate raporturile în care intrãm saune aflãm la un moment dat sînt relaþii interpersonale (aºacum credem de obicei). Ne aflãm ºi ne vom afla mereu întrunsistem de raporturi dintre care unele sînt relaþiiinterpersonale, iar altele „relaþii” interpersonale. În consecinþã,sînt necesare moduri diferite de abordare, de implicarepersonalã, de încurajare/descurajare. Ignoratã (saunerecunoscutã) aceastã distincþie, ne putem afla (saupune) în situaþii ridicole, ne putem expune inutil sau putemrisca (fãrã sã ne-o dorim) o atitudine inumanã,megalomanã.De asemenea, am vãzut cã ºi în situaþii educative neputem gãsi fie într-o „relaþie” educativã, fie într-o relaþieeducativã. Perceputã ºi înþeleasã adecvat situaþia, putemopta pentru acel tip de raport (sau acea tendinþã araportului), astfel încît elevul sã se simtã motivat ºiconvins sã-ºi valorifice cît mai mult abilitãþile.REPERE BIBLIOGRAFICE:1. Gardner, H., Les intelligences multiples. Pourchanger l’école: la prise en compte desdifférentes formes d’intelligence, Retz, 2000.2. Giblin, L., Arta dezvoltãrii relaþiilor umane,Editura Curtea Veche, Bucureºti, 2000.3. Knight, S., Tehnicile programãrii neurolingvistice,Editura Curtea Veche, Bucureºti, 2004.4. van Ekeren, G., Drumuri spre fericire, EdituraCurtea Veche, Bucureºti, 2000.5. Rogers, C., On becoming a person, A therapistview of Psychotherapy, Houghton MifflinCompany, Boston, New York, 1995.6. Wood, R.; Tolley, H., Inteligenþa emoþionalã printeste, Editura Meteor Press, Bucureºti, 2003.18EDUCAÞIA – „RELAÞIE” SAU RELAÞIE INTERUMANÃ
EX CATHEDRALocul ºi rolul noþiunii stil rezolutiv însistemul accepþiunilor psihopedagogicemoderne asupra categoriei stilDin punct de vedere etimologic, cuvîntul stil (din gr.stylos) înseamnã un condei ascuþit la un capãt ºi tocit lacelãlalt. Cu capãtul ascuþit se grava pe tãbliþe de cearã,iar cu cel tocit se puteau ºterge cele scrise.Dicþionarele enciclopedice [apud 22, p.15] relevã, deregulã, douã aspecte ale semnificaþiei cuvîntului stil:– manierã individual-specificã de conduitã, adicã ocaracteristicã a activitãþii propriu-zise;– ansamblu de trãsãturi ale creaþiei unui autor, adicão caracteristicã a produsului activitãþii.Pe parcursul evoluþiei istorice categoria stil s-a constituitca o noþiune fundamentalã ºi de maximã generalitate.Actualmente termenului i se conferã o multitudine deconotaþii, principalele fiind [9, p. 17]:– totalitatea particularitãþilor caracteristice arteipentru o anumitã perioadã ºi orientare, din punctulde vedere al conþinutului de idei ºi al formei artistice(de exemplu, stil baroc, stil clasic, stil gotic),precum ºi totalitatea particularitãþilor caracteristiceunui anumit popor, unei anumite þãri (tradiþii,modul de viaþã ºi de manifestare specificã);– totalitatea procedeelor de utilizare a mijloacelorlingvistice caracteristice unui scriitor, poet (deexemplu, stilul poetic eminescian), precum ºimaniera expunerii verbale (de exemplu, stillaconic), dar ºi structura limbajului în concordanþãcu normele gramaticale ºi semantice;– metodã – o caracteristicã individualã manifestatãconºtient în activitatea unei persoane cu aplicareaanumitor procedee tehnice;– manierã de a vorbi, de a te comporta sau de a teprezenta în societate, þinutã (de exemplu, a teîmbrãca în stil englezesc);– sistem de cronologie (de exemplu, calendaruliulian, numit stil vechi; calendarul gregorian,numit stil nou). Referindu-se la stil, Seneca afirma:,,Stilul este faþa sufletului... Stilul oamenilorseamãnã cu viaþa lor”.În psihologie noþiunea stil a fost introdusã de A. Adler(1927) – life style, care „evidenþiazã unicitatea ºi individualitateaunei persoane, felul ei de a fi, modul de a gîndi ºi aacþiona, care se datoresc, în ultimã instanþã, unor particularitãþiale personalitãþii” [apud 8, p. 18]. Adler a observatcã fiecare persoanã manifestã strategii individuale decomportament, elaborate în vederea învingerii complexuluide inferioritate. Astfel, persoana apeleazã la diverse formede compensare a deficienþelor fizice sau psihice, formîndu-ºi ºi un stil individual de viaþã. [22, p. 15]G. Alport (1937) folosea cuvîntul stil pentru a desemnaaspectul expresiv al comportamentului ce caracterizeazãdispoziþiile personalitãþii (motive ºi scopuri). Stilul, dupãel, „reprezintã modalitãþi de realizare a scopurilor ºimotivelor la care este predispusã o persoanã în limitelecapacitãþilor sale individuale” [apud 22, p. 15].L. Vlãsceanu (1984) susþine cã stilul este asociatcomportamentului, se manifestã sub forma unor structuride influenþã ºi acþiune, prezintã o anumitã consistenþã internã,o stabilitate relativã ºi apare ca produs al „personalizãrii”principiilor ºi normelor care definesc o activitate [2, pp.239-240]. Totuºi, noþiunea stil nu poate fi confundatã cucea de comportament, deoarece comportamentul reflectãceea ce face o persoanã, iar stilul – cum face.„Pentru psiholog, sintetizeazã M. Kramar (2002),termenul stil înseamnã structura complexã ºi completã acomportamentului expresiv ºi reflectã diferenþeleindividuale relativ stabile în modul sau forma de funcþionarepsihicã, independent de conþinutul sau nivelul defuncþionare a proceselor psihice.” [9, pp. 18-19]. În aceastãaccepþiune, stilurile au patru caracteristici majore [14, p. 238]:– desemneazã modurile de funcþionare în ceea cepriveºte procesele, procedurile, strategiile orientãrilesau preferinþele;– specificã într-o manierã stabilã, o persoanã relevãprocesele ºi procedurile de care dispune aceasta;– sînt polarizate adaptiv: în concordanþã cu diversesituaþii un stil va fi avantajos, iar altul nu; subiecþiivor rãspunde în mãsura adaptãrii la o problemãanume;– se aplicã unor domenii variate: cogniþiei, învãþãrii,comportamentului social etc.Sintetizînd accepþiunile psihopedagogice moderneasupra categoriei stil, constatãm cã:• stilul se referã la factura individualã, adicã manieraproprie unei persoane de a realiza diferite tipuride activitãþi;• a aborda un domeniu de activitate umanã subaspectul stilului înseamnã a evidenþia ºi a valorificadiverse clase de preferinþe, potenþialitãþi psihologice,particularitãþi de organizare a sferelorimplicate ale personalitãþii, care conduc o persoanãspre obþinerea performanþelor.Vom urmãri, în continuare, principalele noþiunipsihopedagogice legate de categoria stil.v Stil de învãþare (SÎ) – learning style – concept lansatpentru prima datã în literatura psihopedagogicã occidentalãîn anii 70 ai secolului trecut, caracterizînd modul tipic deabordare a învãþãrii de cãtre un elev sau student:– „preferinþe de învãþare” (Riechmann, Grasha, 1974)<strong>Didactica</strong> <strong>Pro</strong>..., <strong>Nr</strong>.4(<strong>32</strong>) anul 200519