REVISTÄ DE TEORIE ÅI PRACTICÄ EDUCAÅ¢IONALÄ - Pro Didactica
REVISTÄ DE TEORIE ÅI PRACTICÄ EDUCAÅ¢IONALÄ - Pro Didactica
REVISTÄ DE TEORIE ÅI PRACTICÄ EDUCAÅ¢IONALÄ - Pro Didactica
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
QUO VADIS?evaluare. Nu ştim cît de mult profesorii noştri şi/sauprofesorii profesorilor noştri se vor Þ autoanalizat,dar credem că este o mare criză de spirit autocritic, decumpătare în lauda de sine 1 . Or, în aceste condiţii estegreu de crezut că elevii vor Þ atraşi de învăţătură, decunoaşterea sistematică, de descoperirea adevărurilorcare aşteaptă să li se dezvăluie.DIN SLĂBICIUNILE UNOR PROFESORICopiii învaţă şi întotdeauna vor învăţa dacă sîntematenţi la ei şi cu ei; dacă nu ne sînt realmente indiferenţi(sau dacă nu i-am plasat pe locul al doilea/al treileaetc. în topul intereselor noastre). Cînd sîntem preamult centraţi pe noi, pe grijile noastre, pe prosperitateanoastră, pe imaginea noastră, pe rezultatele noastre,pe prestigiul nostru, pe veniturile noastre etc. – oricîtde frumoase şi de corespunzătoare ne-ar Þ declaraţiile(chiar în faţa propriilor noştri ochi) – ne este greu să neocupăm şi să ne preocupăm de celălalt.Altfel, firesc descentraţi, ne vom focaliza peparticularităţile lui personale, relaţionale, morale,existenţiale etc. Vom căuta să înţelegem din ce în cemai bine cine este, ce se întîmplă în lumea şi în viaţa lui,vom căuta să înţelegem (mai profund) – fără a judeca şifără a ni se părea prea mult – cu cine lucrăm, ce avemde făcut. În ultimă instanţă, pricepem că avem mereuceva de făcut, că nu ne putem întemeia (decît cu mareprudenţă) pe experienţa anterioară, că această inevitabilăexperienţă anterioară se transformă (cu sau fără ştiinţa şivoia noastră) dintr-un aliat într-un duşman, că ne închideîntr-o colivie de argint (cum ar zice M. Weber) sau într-oinvizibilă cămaşă de forţă (dacă acceptăm sintagma desutilizată de A. H. Maslow).Înţelegem, prin urmare, că avem mereu cevade descoperit, de (re)structurat, de (re)aranjat, deevidenţiat, de (re)sintetizat, de (re)cucerit. Nu ne putemopri la şi nu ne putem legitima prin experienţa noastră1 Pentru a ne valida valoarea şi a ne stabili adevărataei măsură, este binevenită o apreciere a noastră, a profesorilor,cu profesorii noştri şi cu profesorii profesorilor noştri. Întotdeaunaeste interesant de văzut ce rezultă dintr-o confruntarea profesorilor cu profesorii lor şi cu profesorii profesorilor lor(sau – de ce nu – cu mari profesori ai lumii). Astfel, se poatevedea cît de aproape sau cît de departe sînt ei de modelele lor,atît sub aspectul competenţelor lor profesionale, cît şi în ceeace priveşte calităţile umane. Prin urmare, dacă vrem să ne ştim(şi să ne etalăm) cu adevărat valoarea, atunci ne vom comparacu profesorii noştri şi cu profesorii profesorilor noştri (maimult, cu marii profesori ai lumii), iar nu cu neputinţa, mediocritateaşi dezorientarea elevilor noştri, în curs de regăsirede sine şi de desluşire a sensului vieţii. Cred că întotdeaunava Þ beneÞc pentru noi, profesorii, dacă vom avea ca repervigoarea, cultura, faima şi modestia maeştrilor noştri. Aceastasă Þe întotdeauna judecata noastră de Apoi, ca profesionişti!anterioară (de viaţă şi profesională), oricît de valoroasăcredem că a fost ea. Nu putem şti cît de importantă şicît de paradigmatică a fost aceasta, de vreme ce numainoi ne acordăm – în exclusivitate – atributul valoriiei. Vom Þ mereu indulgenţi cu noi înşine, căci nu neputem recunoaşte (decît cu rare excepţii) că experienţanoastră de viaţă şi profesională a fost mediocră sau– cu atît mai puţin – un eşec. Pe scurt, avem tendinţa săne supraevaluăm (chiar în condiţiile în care credem căsîntem oneşti, faţă de noi înşine şi faţă de alţii). Ne creămun cerc vicios (în sensul psihologic, moral), în care nereßectăm (şi ne oferim) în lumina cea mai avantajoasănouă. Ne închidem în el (că o conştientizăm sau nu),iar oricine încearcă să-l distrugă (spre a ne reînviaspiritul lucid, prudent, realist) devine – dintr-o dată – unincompetent, un duşman, un incult etc.ELEVUL ŞI ATITUDINEA LUI FAŢĂ <strong>DE</strong> ÎNVĂŢAREUn lucru la care este necesar şi oportun să reßectămeste acela al atitudinii elevului faţă de învăţare. Cefacem ca el să rămînă în orizontul învăţării (ştiind că demic copilul este foarte curios, învaţă rapid o mulţimede lucruri, pune numeroase întrebări, formulează şi neadresează cele mai surprinzătoare probleme, ne pune însituaţii cognitive neaşteptate, ne sesizează contradicţiileşi inconsecvenţele logice)? Cum ştim, viaţa copilului seschimbă o dată cu debutul şcolii (sau cu cel al grădiniţei,care este tot şcoală, înţeleasă în sensul larg). El trece dela dorinţa intrinsecă de a şti/de a învăţa la cea impusă(de situaţia şcolară).Marea trecere se referă la trecerea de la învăţareaspontană, vie, mereu scormonitoare, întemeiată pemotivaţia interioară la învăţarea sistematică, disciplinară(cum ar zice H. Gardner), compartimentată, întemeiatăpredilect pe motivaţia exterioară. Acum, copilul estesupus unei evaluări venită din exterior, cu standardeexterioare intereselor, obiectivelor şi nevoilor salecognitive. În context, atracţia copilului pentru învăţareainstituţionalizată tinde să scadă vizibil sau să Þe susţinutăprin ştiinţa şi arta educatorului. El rămîne doar cuinteresul unei cunoaşteri şi al unei învăţări care îi dăsatisfacţie în afara instituţiei. Copilul va rămîne un omcurios, dar nu în direcţia şi pe problemele pe care i lepropune şi i le impune şcoala. Va avea curiozităţile lui,care pot Þ complementare obiectivelor, cerinţelor şcoliisau opuse acestora.<strong>Pro</strong>blema pe care ne-o punem este: ce facem – caprofesori – să provocăm şi să consolidăm interesul copilului/adolescentuluipentru învăţarea şcolară? Altfelspus, cum rezolvăm conflictul, confruntarea createîntre interesul cognitiv al elevului şi cel raţional organizat– după criterii ştiinţiÞce şi psihopedagogice – alşcolii? Acceptînd această realitate, pare că plecăm, încădin start, cu un handicap. Cum procedăm ca elevul să<strong>Didactica</strong> <strong>Pro</strong>..., Nr.2-3(54-55) anul 2009ÎN MICROUNIVERSUL ÎNVĂŢĂRII7