Vladimir Losskyferioritate existenţială, o stare de cădere. În starea de păcat, omul trebuie să cunoască, desigur,binele şi răul, pentru a săvârşi binele şi a evita răul. În Paradis, această cunoaştere nu îi era denici un folos lui Adam. Însăşi existenţa răului implică o separare voluntară de Dumnezeu, onegare a lui Dumnezeu. Atât timp cât Adam a rămas în unire cu Dumnezeu şi a împlinit voiaLui, atât timp cât s-a hrănit cu prezenţa Lui, o astfel de distincţie era inutilă.Din această pricină, interdicţia divină se referea mai puţin la cunoaşterea binelui şi arăului (deoarece răul nu există decât ca un risc, riscul încălcării poruncii de către Adam), fiindmai curând o încercare deliberată, menită să conştientizeze libertatea primului om. Adamtrebuia să iasă din inconştienţa infantilă prin acceptarea din iubire a supunerii faţă deDumnezeu. Interdicţia nu a fost însă arbitrară, căci dragostea de Dumnezeu, dacă este liberconsimţită de om, îl cuprinde pe de-a-ntregul şi astfel face universul transparent harului. Cumar putea omul să dorească altceva, să izoleze un aspect, un fruct din acest univers transparent,îngropându-l în mocirla dorinţei egocentrice şi totodată să-l închidă şi să se închidă el însuşiîn faţa deplinei prezenţe divine? „Să nu mâncaţi...”, „Să nu vă atingeţi...” - aceste poruncireprezintă însăşi posibilitatea unei iubiri cu adevărat conştiente, a unei iubiri din ce în ce maimari, care l-ar fi eliberat de om de desfătarea egoistă pe care i-o produceau nu numai un pom,ci toţi pomii, nu numai un fruct, ci tot ceea ce este lume sensibilă, aducându-i în schimb, atâtlui, cât şi întregului univers, bucuria unei singure desfătări: cea venită de la Dumnezeu.experimenta. Cunoaşterea răului implica făptuirea lui. Răul se putea defini ca o călcare a poruncii divine. Deaceea cunoaşterea răului nu era necesară pentru Adam. Cunoaşterea răului, ca abatere de la voia divină, nu aveacum să îmbogăţească duhovniceşte pe om, nici să-i ofere îndumnezeirea aşa cum pretindea diavolul. Dimpotrivă,cunoaşterea răului, ca depărtare de Dumnezeu, i-a adus moartea.38
<strong>Introducere</strong> în <strong>teologia</strong> ortodoxăCAPITOLUL AL III-LEAPăcatul originarI. <strong>Introducere</strong>Problema răului este prin excelenţă creştină. Pentru ateul lucid, răul nu este decât unaspect al absurdului, în timp ce pentru ateul obtuz este rezultatul temporar al unei organizăriîncă imperfecte a societăţii şi a universului. În metafizica monistă, răul califică în modnecesar creatura ca fiind separată de Dumnezeu; însă în acest caz este doar o iluzie. Într-ometafizică dualistă, este „celălalt”, răutatea materială sau principială, însă la fel de eternă caDumnezeu. Astfel, răul ca problemă izvorăşte în mod necesar din creştinism. Cum se explicărăul într-o lume creată de Dumnezeu, dintr-o perspectivă în care creaţia apare ca fiind în sinebună? Chiar dacă am considera libertatea umană ca opunându-se planului divin, nu putem sănu ne întrebăm: ce este răul?Cu toate acestea, întrebarea este prost pusă, deoarece ea implică ideea că răul este„ceva”. Auzind această întrebare, te simţi ispitit să vezi în rău o esenţa, un „principiu alrăului”, un „anti-Dumnezeu” al maniheenilor. În acest caz, universul apare ca un „tărâm alnimănui” situat între un Dumnezeu bun şi un Dumnezeu rău, iar bogăţia şi diversitatea sa, caun joc de lumini şi umbre izvorând din lupta acestor două principii.Această diviziune se întemeiază oarecum pe experienţa ascetică; elemente dualiste s-au infiltrat mereu în creştinism, în special în viaţa monahală. Totuşi, din punctul de vedere algândirii ortodoxe, această concepţie este falsă; Dumnezeu nu are un opus; nu ne putemimagina naturi străine de El. Încă de la sfârşitul secolului al III-lea şi până pe vremeaFericitului Augustin, Părinţii Bisericii au dus o luptă aprigă împotriva maniheismului, dar aufăcut acest lucru folosind elemente filosofice a căror problematică rămâne întrucâtva în afarachestiunii. Pentru Părinţi, răul este de fapt o lipsă, un viciu, o imperfecţiune, nu o natură, citocmai ce îi lipseşte unei naturi pentru a fi desăvârşită. În manieră esenţialistă, ei cred că răulnu există, arătând că este vorba doar de o inadecvare a fiinţei. Acesta a fost un răspunssuficient pentru maniheism, însă nesatisfăcător în raport cu realitatea răului pe care o simţimcu toţii, cu răul prezent şi activ în lume. La urma urmei, dacă ultima cerere din „Tatăl nostru”poate fi tradusă filosofic prin: „şi ne izbăveşte de cel rău”, strigătul neliniştii noastre concreteeste, fără îndoială: „şi ne scapă de săvârşitorul răului”.După cum bine remarca Părintele Bouyer, problema răului, văzută dintr-o perspectivăautentic creştină, se reduce la problema celui ce săvârşeşte răul. Iar cel ce săvârşeşte răul nueste o inadecvare a fiinţei, o lipsă de esenţialitate, şi nici esenţă pură, de vreme ce este unsăvârşitor al răului; căci natura lui, creată de Dumnezeu, este bună. Săvârşitorul răului este opersoană, este cineva.Desigur, răul nu-şi are locul printre esenţe, dar nici nu este doar o lipsă; în el existăactivitate. Răul nu este o natură, ci o stare a naturii, după cum afirmă cu mare pătrunderePărinţii. El apare, aşadar, ca o boală, ca un parazit care există în virtutea naturii din care sehrăneşte. Mai exact, răul este o stare a voinţei acestei naturi; este voinţa unei fiinţe decăzutefaţă de Dumnezeu. Răul este revolta împotriva lui Dumnezeu, cu alte cuvinte, o atitudinepersonală. Viziunea exactă asupra răului nu este, aşadar, esenţialistă, ci personalistă. „Lumease sălăşluieşte în rău”, spunea Sfântul Ioan, adică în starea în care se află natura acelor fiinţepersonale care s-au întors de la Dumnezeu.Astfel, originea răului se află în libertatea făpturilor create. Din acest motiv, răul esteinjustificabil, căci nu are altă origine decât libertatea fiinţei care-1 săvârşeşte. „Nu există răusau, mai exact, răul există numai în momentul în care este săvârşit”, scrie Diadoh al Foticeii,39