Introducere teologia ortodoxa.pdf - K - Logos
Introducere teologia ortodoxa.pdf - K - Logos
Introducere teologia ortodoxa.pdf - K - Logos
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Vladimir Losskycurge şi veşnicia neclintită. Sfântul Maxim subliniază faptul că veşnicia lumii inteligibile esteo veşnicie creată: porţiuni, adevăruri, structuri neschimbătoare ale cosmosului, geometriaideilor ce guvernează creaţia, reţeaua esenţelor matematice, toate acestea constituie eonul;veşnicia eonică, care are un început, ca şi timpul (de unde şi numele ei, deoarece îşi areînceputul „în veac”, en aioni, prin trecerea de la nefiinţă la fiinţă), dar care rămâneneschimbată, supusă unei existenţe atemporale. Această veşnicie eonică este imuabilă: ea dălumii coerenţă şi limpezime. Sensibil şi inteligibil, timp şi eon formează un tot împreună, deoareceambele, având un început, sunt comensurabile. Eonul este timpul nemişcat, timpul esteeonul în mişcare, şi numai coexistenţa, întrepătrunderea lor ne permit să concepem timpul.Eonul are o strânsă legătură cu lumea angelică. Îngerii şi oamenii participă împreunăla timp şi la eon, însă în mod diferit. Pe când condiţia umană este marcată de timp, dar untimp devenit inteligibil prin eon, îngerii au cunoscut libera alegere a timpului doar în clipacreării lor; un fel de temporalitate instantanee din care ei se ridică spre eonul preamăririi şi alslujirii sau al revoltei şi al urii. În eon există totuşi şi un proces, deoarece natura angelicăpoate creşte neîncetat prin dobândirea binecuvântărilor veşnice, însă fără succesiunetemporală. Astfel, îngerii se prezintă ca universuri inteligibile care participă la funcţiaorganizatoare a veşniciei eonice.În ceea ce priveşte veşnicia divină, aceasta nu poate fi definită nici ca schimbareaparţinând timpului, nici ca imuabilitate aparţinând eonului. Ea le transcende pe amândouă.Recurgerea obligatorie la apofază ne interzice să-L concepem pe Dumnezeul Cel viu dupăveşnicia legilor matematice.Teologia ortodoxă nu cunoaşte, aşadar, un inteligibil necreat. În caz contrar,corporalitatea, singura creată, ar apărea ca un rău relativ. Necreatul transcende orice poziţii, înspecial cele dintre inteligibil şi sensibil, trecător şi veşnic. Problema timpului ne duce din noucu gândul la acest neant din care ne-a înălţat voinţa divină, introducând în veşnicie un altuldecât-Dumnezeu.30IV. Creaţia: ordinea cosmică„La început Dumnezeu a făcut cerul şi pământul”. Cerul şi pământul despre care sevorbeşte în legătură cu prima zi a creaţiei nu sunt cele pe care le vedem noi, căci unul (cerul)apare abia o dată cu „firmamentul”, în ziua a doua, sau chiar cu „luminătorii”, în ziua a patra,iar celălalt (pământul) apare o dată cu separarea uscatului de ape, în ziua a treia. „Cerul şipământul” primei zile semnifică întregimea universului, a vizibilului şi a invizibilului, ainteligibilului şi a corporalului. Cerul constituie întreaga imensitate a lumilor spirituale careînconjoară fiinţa noastră terestră, nenumăratele sfere îngereşti. Naraţiunea din Facereaminteşte toate acestea pentru ca apoi să dispară, aparent, interesul faţă de ele şi să sevorbească doar despre pământ. În cele două Testamente apar câteva scurte lămuriri despreaceste universuri spirituale, fără a se zăbovi însă prea mult asupra lor. Astfel, Sfântul Grigoriede Nyssa a văzut în cele 99 de oi lăsate în munţi un simbol al pleromei îngereşti; a suta, oaiapierdută, ar fi lumea noastră pământească, într-adevăr, în starea noastră de fiinţe decăzute, nuputem în nici un caz să plasăm lumea noastră printre aceste imensităţi spirituale.Tăcerea relativă a Scripturilor devine semnificativă. Ea subliniază importanţa centralăa pământului, definind un geocentrism. Acesta nu este o rămăşiţă a unei cosmologii primitive(dar cum ar putea fi altfel decât simbolice asemenea cosmologii?) care nu s-ar armoniza cuconcepţia noastră post-coperniciană despre univers. Aici nu este vorba de un geocentrismfizic, ci de unul spiritual; pământul este în mod spiritual central, deoarece este trupul omuluişi deoarece omul, care pătrunde tainele lumii vizibile pentru a o lega din nou cu lumea celornevăzute, este fiinţa centrală a creaţiei, fiinţa care reuneşte în sine sensibilul şi inteligibilul şiparticipă, astfel, mai deplin decât îngerii la toate rânduielile „pământului” şi „cerului”. Încentrul universului bate inima omului şi numai sfântul a cărui inimă purificată cuprinde cele