Vladimir Losskyprocedează prin juxtapunere, după modul de reprezentare „a lucrurilor”, însă nu putemînsuma lumea cu Dumnezeu. În acest context, gândirea trebuie să procedeze prin analogie, înaşa fel încât să fie reliefate atât legătura, cât şi deosebirea; căci făptura există doar înDumnezeu tocmai în virtutea acestei voinţe creatoare care o face să se deosebească deDumnezeu, adică o face „făptură”. „Făpturile stau suspendate de cuvântul creator al luiDumnezeu ca pe un pod de diamant, dedesubt fiind abisul nemărginirii divine, deasupra abisulpropriului lor neant” (Filaret al Moscovei).26II. Treimea creatoare şi ideile divineCreaţia este lucrarea Treimii. Crezul numeşte pe Tatăl „făcătorul cerului şi alpământului”, pe Fiul, „Cel prin Care totul s-a făcut”, pe Duhul Sfânt, „făcător de viaţă”(zoopoion). Voinţa este comună celor trei, ea fiind cea care creează. Prin urmare, Tatăl nupoate fi creator decât dacă şi Fiul, şi Duhul sunt creatori. Tatăl creează prin Cuvântul în DuhulSfânt, spune o maximă patristică, iar Sfântul Irineu numeşte pe Fiul şi pe Duhul „cele douămâini ale lui Dumnezeu”. Aceasta este manifestarea iconomiei Sfintei Treimi. Cele treiPersoane creează împreună, însă fiecare într-un mod care îi este propriu, iar făptura creată estefructul colaborării lor. După Sfântul Vasile cel Mare, Tatăl este „cauza primordială a tot ceeace a fost făcut”, Fiul - „cauza operativă”, Duhul -„cauza care duce la desăvârşire”. Avândtemeiul în Tatăl, lucrarea Treimii este prezentată ca o dublă iconomie a Fiului şi a Duhului:primul transpunând în viaţă dorinţa lui Dumnezeu, iar cel din urmă împlinind-o în bunătate şifrumuseţe; unul chemând făptura spre a o îndruma spre Tatăl (iar chemarea Sa îi conferăacesteia densitate ontologică), celălalt ajutând făptura să răspundă acestei chemări şiîmpărtăşindu-i desăvârşirea.Atunci când Sfinţii Părinţi tratează despre iconomia Sfintei Treimi, ei preferă numelede Cuvânt celui de Fiu, care exprimă relaţii intra-trinitare. Într-adevăr, Cuvântul înseamnărevelaţie, manifestarea Tatălui; în consecinţă, manifestarea cuiva care leagă noţiunea deCuvânt de sfera iconomiei. Sfântul Grigorie de Nazianz analizează în cel de-al patruleaDiscurs teologic această funcţie a Cuvântului. Fiul este <strong>Logos</strong>ul (Cuvântul), spune el,deoarece, rămânând unit cu Tatăl, îl revelează. Fiul îl defineşte pe Tatăl. „Fiul este, prinurmare, afirmarea simplă şi concisă a naturii Tatălui”.Fiecare lucru creat îşi are „logosul” său, „raţiunea sa esenţială”; şi, se întreabă SfântulGrigorie, „ar putea exista, oare, ceva care să nu se sprijine pe <strong>Logos</strong>ul divin?”. Nu existănimic care să nu se întemeieze pe <strong>Logos</strong>, raţiunea de a fi prin excelenţă. Prin El s-a făcuttotul. El dă lumii create nu numai ordinea, făcută cunoscută prin numele Său, ci însăşirealitatea ei ontologică. <strong>Logos</strong>ul este vatra divină din care se răspândesc razele creatoare, acei„logoi” specifici făpturilor, acele cuvinte întemeietoare ale lui Dumnezeu, ce trezesc la viaţăşi dau nume tuturor fiinţelor. Prin urmare, fiecare fiinţă îşi are „ideea”, „raţiunea” sa înDumnezeu, în gândirea Creatorului care creează nu din capriciu, ci din „raţiune” (iar aceastaeste o altă semnificaţie a <strong>Logos</strong>ului). Ideile divine sunt raţiunile veşnice ale făpturilor. În acestcontext, gândirea Părinţilor bisericeşti pare să capete o nuanţă platoniciană. Ne aflăm, oare, înprezenţa unui platonism creştin? O scurtă comparaţie ne va permite să înţelegem că PărinţiBisericii, dacă au folosit unele elemente din filosofia greacă, le-au reînnoit în întregimeconţinutul, acestea ajungând să aibă, în prezentarea finală, un caracter mai curând biblic decâtplatonician.În concepţia lui Platon, „ideile” reprezintă însăşi sfera Fiinţei. Lumea sensibilă nuposedă realitate, ci doar un caracter verosimil; ea este reală numai în măsura în care participăla idei. Pentru a contempla ideile, trebuie să ne detaşăm însă de universul precar al schimbării,de fluxul generării şi al descompunerii. Prin urmare, ideile reprezintă nivelul superior alfiinţei, nefiind vorba de Dumnezeu, ci de Divin. „Demonii”, zeii sunt, într-adevăr, inferioriideilor. „Creaţia” despre care se vorbeşte în Timaios rămâne un mit, căci lumea a existat
<strong>Introducere</strong> în <strong>teologia</strong> ortodoxădintotdeauna: „demiurgul” o construieşte” mereu, copiind modelul lumii ideilor, al lumiiadevărate. Neoplatonismul, care, potrivit expresiei lui Jean Wahl, „ipostaziază ipotezele luiPlaton”, îl plasează pe Unul cel inefabil dincolo de cosmos noetos. Ideile sunt, prin urmare,cele ale Inteligenţei divine, ale acelui nous emanând din absolutul care este deasupra fiinţeiînsăşi. Fericitul Augustin, după ce a citit unele fragmente din Enneade, traduse în latină, arecunoscut că s-a lăsat fascinat de temele lui Plotin. Părinţii greci, care îi cunoşteau însă multmai bine pe filosofi, s-au deprins mai uşor cu gândirea lor şi au folosit-o cu maximă libertate.Pentru ei, Dumnezeu nu este numai inteligenţa care conţine ideile divine; esenţa Satranscende infinit ideile. El este un Dumnezeu liber şi personal, Care creează totul prin voinţaşi înţelepciunea Sa, iar ideile tuturor lucrurilor sunt cuprinse în această voinţă şi înţelepciune,şi nu în esenţa divină. În consecinţă, Părinţii greci au refuzat să includă în fiinţa lăuntrică a luiDumnezeu lumea inteligibilă, dar şi să o separe pe aceasta din urmă de lumea sensibilă.Sentimentul lor faţă de fiinţa divină i-a determinat să respingă ideea unui Dumnezeuinteligibil, în timp ce sentimentul faţă de făptura creată le-a interzis să o reducă la o copienereuşită. Însuşi Fericitul Augustin a respins, către sfârşitul vieţii sale, în Retractationes,dualismul exprimat în „exemplarismul” său static, afirmând că nu există două lumi. Cu toateacestea, învăţătura sa despre ideile cuprinse în însăşi fiinţa lui Dumnezeu, atât ca determinăriale esenţei, cât şi în calitate de cauze exemplare ale făpturilor, şi-a pus amprenta asuprateologiei apusene şi deţine un loc de seamă în sistemul tomist. Dimpotrivă, pentru Ortodoxieeste de neconceput ca în lucrarea Sa creatoare Dumnezeu să se fi mulţumit să producă oreplică a propriei Sale gândiri, în cele din urmă a Sa însuşi. Aceasta ar însemna a sustragelumii create originalitatea şi valoarea ei, o depreciere a creaţiei şi, prin urmare, a luiDumnezeu, în calitatea Sa de Creator. Întreaga Biblie - în special Cartea lui Iov, Psalmii,Proverbele - accentuează noutatea absolută şi încântătoare a creaţiei, în faţa căreia îngeriiînalţă strigăte de bucurie - Creaţia ca Binecuvântare a Facerii, Creaţia ca Joc al înţelepciunii,„imn preaminunat închinat forţei atotputernice”, după cum scrie Sfântul Grigorie de Nyssa.Prin urmare, Părinţii greci au văzut în platonism descoperirea, parţială şi periculoasă, aunei realităţi: nu un dualism, ci transparenţa vizibilului spre invizibil. Ei nu au ezitat săfolosească limbajul platonician, să vorbească despre „paradigme” şi „idei”; „însă auimpregnat acest limbaj cu un desăvârşit respect biblic faţă de cele sensibile şi faţă deDumnezeul Cel viu. Ei aduc <strong>Logos</strong>ul mai aproape de „cuvântul” invocat de Psalmi şi, maipresus de toate, de acele cuvinte creatoare care se fac auzite în Cartea Facerii. Astfel, ideile numai sunt o determinare necesară a fiinţei divine, ci voinţa creatoare, cuvântul viu al luiDumnezeu. Ele nu mai constituie o „hinterwelt”, ci înseşi profunzimile făpturii, calea ei departicipare la energia divină, chemarea ei spre cea mai înaltă iubire. Voinţa creatoare a luiDumnezeu implică ordine şi raţiune; ea însămânţează cu idei vii „spaţializarea” creaţiei,căutând pentru răspândirea lor „o lume exterioară” naturii divine. Sfântul Ioan Damaschin, înprezentarea pe care o face „credinţei ortodoxe”, vorbeşte despre actul creaţiei în termenii unoridei-voinţe sau, mai exact, gânduri voliţionale. Ideile divine sunt deci inseparabile de intenţiacreatoare. Fără îndoială, Dumnezeu a gândit lumea din veşnicie, însă numai în relaţie cu acest„altul” cu care trebuie să „înceapă”, adică să pună temeliile timpului. Astfel, potrivitScripturilor, înţelepciunea este cea care înalţă cei şapte stâlpi ai casei. Lumea platoniciană aideilor este în acest caz reinterpretată: ea este un instrument al creaţiei, nu o lume dincolo deea. Pentru a crea, Dumnezeu gândeşte creaţia, iar această gândire transmite adevărul ei fiinţeilucrurilor. Ideile sunt înţelepciunea în lucrarea divină sau, mai exact, înţelepciunea în acţiune;este aici un exemplarism, dacă vrem, însă unul dinamic, unul al voinţei-gândire sau al voinţeicuvânt,în care îşi au originea toţi acei „logoi” ai lucrurilor. Prin Cuvântul divin, lumea estesuspendată deasupra propriului său neant, existând un cuvânt pentru fiecare lucru, un cuvântîn fiecare lucru, care reprezintă regula existenţei sale, dar şi calea spre transfigurare. Sfântul, acărui voinţă creată conlucrează liber cu voinţa-idee a lui Dumnezeu, Cel Care o întemeiază şiîn acelaşi timp o cheamă, percepe lumea, prin contemplarea detaşată a naturii, ca pe „unaranjament muzical”. În fiecare lucru el aude un cuvânt al Cuvântului, lucrul nefiind pentru el,27