Vladimir LosskyCAPITOLUL AL II-LEACreaţiaI. <strong>Introducere</strong>Lumea a fost creată prin voinţa lui Dumnezeu, dar este de altă natură decât Dumnezeu.Ea există în afara lui Dumnezeu „nu prin loc, ci prin natură” (Sfântul Ioan Damaschin).Aceste simple afirmaţii ale credinţei prefaţează o taină tot atât de insondabilă ca aceea a fiinţeidivine: taina fiinţei create, realitatea unei fiinţe exterioare oricărei manifestări a luiDumnezeu, liberă în raport cu atotputernicia Sa, având o interioritate radical nouă faţă deplinătatea trinitară, pe scurt, realitatea unui allul-decât-Dumnezeu, densitatea ontologicăireductibilă a celuilalt.Singur creştinismul sau, mai exact, tradiţia iudeo-creştină cunoaşte noţiunea de creaţieabsolută. Creaţia ex nihilo este o dogmă a credinţei. Pentru prima dată este exprimată înBiblie, în Cartea a doua a Macabeilor (7, 28), unde o mamă, îndrumându-şi fiul spre martiriu,îi spune: „Priveşte cerul şi pământul şi, văzând toate ce sunt într-însele, vei înţelege că dinnimic le-a făcut Dumnezeu” (ek ouk onton, după traducerea Septuagintei). Dacă ne amintimcă ouk este o negaţie radicală care, în contrast cu celălalt adverb de negaţie, me, nu lasă loc deîndoială şi că aici este folosită sistematic, în pofida regulilor gramaticale, ne putem da seamade implicaţia deplină a expresiei: Dumnezeu nu a creat pornind de la ceva, ci pornind de laceea ce nu este, de la „nimic”.Nu există nici pe departe ceva asemănător în alte religii sau sisteme metafizice.Câteodată se spune că actul creaţiei începe cu posibilitatea de a fi permanent deschis spre orânduire demiurgică; acesta era cazul materiei primordiale din gândirea antică pe care, sespunea, fiinţa imuabilă o modelează. Această materie nu există în sine; ea este o purăposibilitate a fiinţei, nefiinţă, desigur, însă ca me on, care nu este nimicul absolut, ouk on. Eaprimeşte, prin reflectare, o anumită veridicitate, o evocare precară a lumii ideilor. Aşa seprezintă în special dualismul platonician, dar şi perpetua receptivitate la formă a materiei laAristotel, însă cu anumite deosebiri.Câteodată întâlnim ideea de creaţie ca purcedere divină. Dumnezeu produce dinpropria Sa fiinţă, deseori printr-o polarizare primordială, care dă naştere universuluimultiform. În temeiul unei astfel de înţelegeri, lumea este o manifestare sau emanaţie a divinităţii.Cam aceasta este concepţia fundamentală a gânditorilor indieni, pe care o reîntâlnim înlumea elenistă alături de gnosticism şi de care se apropie foarte mult gândirea lui Plotin, cetinde spre monism. În acest caz, cosmogonia devine o teogonie: absolutul se relativizează,străbătând etapele unei „condensări” descendente, se manifestă şi se degradează în univers.Lumea este un Dumnezeu căzut, care se zbate să redevină Dumnezeu. Originea ei seregăseşte, uneori, într-o catastrofă misterioasă, pe care o putem numi căderea lui Dumnezeu,sau într-o necesitate lăuntrică, într-o pasiune cosmică neobişnuită, în care Dumnezeu caută săşiasume conştiinţa de Sine; iar alteori, într-o revenire ciclică temporală de manifestări şireabsorbţii ce par a fi impuse lui Dumnezeu însuşi.În nici unul din aceste două cazuri nu există ideea creaţiei ex nihilo. În creştinism,materia însăşi este creată. Această materie misterioasă despre care Platon spunea că poate fiînţeleasă doar prin concepte bastarde, această pură posibilitate de a fi este ea însăşi creată,după cum a demonstrat atât de bine Fericitul Augustin. Iar pe de altă parte, cum ar putea creaţiasă aibă un substrat necreat; cum ar putea fi dublat Dumnezeu, de vreme ce, prin esenţa ei,aceasta este altul-decât-Dumnezeu?Prin urmare, creaţia este un act liber, un act gratuit al lui Dumnezeu. Ea nu răspunde24
<strong>Introducere</strong> în <strong>teologia</strong> ortodoxănici unei necesităţi a fiinţei divine. Până şi motivaţiile morale ce îi sunt adeseori atribuite suntplatitudini fără importanţă: Dumnezeu-în-Treime este plinătatea dragostei; El nu are nevoie dealtcineva pentru a-Şi revărsa dragostea, deoarece acel cineva este deja în El, în perihorezaipostasurilor. Dumnezeu e, aşadar, creator deoarece El doreşte acest lucru: numele de creatoreste secundar faţă de cele trei nume ale Treimii. Dumnezeu este veşnic Treime. El nu esteveşnic creator, cum credea Origen, care, tributar concepţiilor ciclice ale antichităţii, îl făcea,astfel, dependent de creatură. Dacă ideea creaţiei ca act cu desăvârşire liber ne stânjeneşte,acest lucru se datorează faptului că gândirea noastră, fiind viciată de păcat, identificălibertatea cu libertinajul. De aceea, Dumnezeu ne apare ca un tiran capricios. Dacă însă pentrunoi libertatea, atunci când nu se crede în legile creaţiei sub care ne găsim noi înşine, este olibertate rea care dezintegrează fiinţa, pentru Dumnezeu, Care transcende creaţia, libertateaeste infinit bună: ea dă naştere fiinţei. Într-adevăr, noi recunoaştem în creaţie ordinea,finalitatea, dragostea - tot ceea ce este opus libertinajului. Atributele lui Dumnezeu, care nu aunimic comun cu pseudo-libertatea noastră desfrânată, se manifestă aici. Însăşi fiinţa luiDumnezeu se reflectă în creatură şi o cheamă să fie părtaşă divinităţii Sale. Această chemareşi posibilitatea unui răspuns constituie, pentru cei din sfera creaţiei, singura justificare a celeidin urmă.Creaţia ex nihilo este lucrarea voinţei lui Dumnezeu. Din acest motiv Sfântul IoanDamaschin o opune generării Cuvântului: „Deoarece generarea, spune el, este o lucrare anaturii şi purcede din însăşi substanţa lui Dumnezeu, ea trebuie să fie fără de început şiveşnică, căci altminteri naşterea ar fi supusă schimbării şi, prin urmare, ar fi un Dumnezeuînainte şi alt Dumnezeu după; Dumnezeu ar fi supus creşterii. Cât despre creaţie, ea estelucrarea voinţei lui Dumnezeu şi, ca atare, nu este co-eternă cu Dumnezeu. Căci ceea ce estecreat din nimic nu poate fi precum ceea ce există fără origine şi dintotdeauna”. Aceastălucrare este contingenţă; căci Dumnezeu ar fi putut să nu creeze. Deşi contingenţă în relaţie cuînsăşi fiinţa Treimii, ea îşi impune asupra fiinţelor create necesitatea de a exista, şi de a existape veci: contingenţă pentru Dumnezeu, creaţia este necesară pentru ea însăşi, deoareceDumnezeu, printr-un act liber, face din fiinţa creată ceea ce ea trebuie să fie.Astfel ni se descoperă sensul pozitiv al gratuităţii divine. Aceasta este, ca să folosim oanalogie (însă această analogie constituie adevăratul sens al creaţiei), gratuitatea poetului.„Poet al cerurilor şi al pământului”, astfel l-am putea numi pe Dumnezeu, traducând cuvânt cucuvânt textul grecesc al Crezului. În acest fel putem pătrunde în taina fiinţei create. A crea nuînseamnă a te reflecta într-o oglindă, fie şi oglinda materiei primordiale, nici a te fragmentazadarnic pentru a considera totul după propriul tău chip. Creaţia înseamnă o chemare la viaţăa noului; am putea spune chiar un risc al noului. Atunci când Dumnezeu dă naştere, în afaraSa, unui nou subiect, unui subiect liber, aceasta este culmea actului Său creator. Libertateadivină este împlinită prin crearea acestui risc suprem: o altă libertate.Din acest motiv, nimicul originar nu poate fi obiectivat. „Nihil” înseamnă aici, pur şisimplu, că „înainte” de creaţie nu exista nimic „în afara” lui Dumnezeu. Sau mai exact, că „înafară” şi „înainte de” sunt noţiuni lipsite de sens, deoarece ele se stabilesc tocmai în funcţie decreaţie. A concepe acest „în afară” înseamnă a ne ciocni de nimic, cu alte cuvinte, a nu mai fiîn stare să gândim. El există doar prin creaţie, şi tocmai această „spaţializare” constituiecreaţia. La fel, nu putem spune ce a existat „înaintea” creaţiei; „începutul” nu are nici un sensla Dumnezeu; el se naşte împreună cu făptura creată, creaţia este cea care instituie timpul,exprimat prin „înainte” şi „după”. Aidoma lui „în afară”, „înainte” revine la „nihil” şiasfixiază gândirea. Germanii ar spune că atât unul, cât şi celălalt sunt „concepte-limită”.Astfel, întreaga dialectică a fiinţei şi a nimicului este lipsită de sens: nimicul nu are existenţăproprie (de altfel, ar fi o contradicţie in adjecto); el este corelativ cu însăşi fiinţa creaturilor;acestea din urmă nu-şi au temeiul nici în ele însele şi nici în esenţa divină, ci doar în voinţa luiDumnezeu. Prin urmare, tăria, trăinicia unei făpturi se află în relaţia ei cu Dumnezeu. Înrelaţie cu sine însăşi se reduce la nimic.Aşadar, „noutatea” creaţiei nu adaugă nimic fiinţei lui Dumnezeu. Conceptele noastre25