Studiul Epistolei cÄtre Romani: âSocotit ... - mesagerul crestin
Studiul Epistolei cÄtre Romani: âSocotit ... - mesagerul crestin
Studiul Epistolei cÄtre Romani: âSocotit ... - mesagerul crestin
- No tags were found...
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
<strong>Studiul</strong> <strong>Epistolei</strong> către <strong>Romani</strong>: „Socotit neprihănit prin credință” – R. Brockhauscare îl merită, ca ceva care i se cuvine. »Plata nu i se socotește ca un har, ci ca datorie« (versetul4). Dar dacă cineva »nu face fapte, ci crede în Cel ce îndreptățește pe păcătos«, și aceastăcredință îi este socotită ca îndreptățire, ce dovadă minunată și incontestabilă este aceasta pentruînvățătura cu privire la harul liber! Aceasta este exact contrariul îndreptățirii pe baza faptelorLegii. Și așa a lucrat Dumnezeu odinioară cu Avraam și cu toți ceilalți credincioși din vechiullegământ.Cel care nu lucrează, cel care a recunoscut că nu este nimic altceva înaintea lui Dumnezeu,decât numai un păcătos pierdut, murdar, și acum se apropie prin credință de Dumnezeu, ca deAcela care în baza lucrării de ispășire făcută de Hristos poate să curățească pe păcătosul murdar,să îndreptățească pe cel nelegiuit, va fi îndreptățit pe baza credinței sale. Dreptatea luiDumnezeu, care nu are absolut nimic a face cu faptele omului, va fi partea lui, dăruită numai prinhar.Tot așa vorbește și David, cântărețul împărătesc, cu toate că el era sub Lege, în Psalmul 32, nudespre fericirea celor ce fac faptele Legii – vai!, cât de mult a cunoscut el, că nu există o astfel defericire -, ci despre »fericirea omului, căruia Dumnezeu îi socotește dreptatea fără fapte«. Elnumește fericiți pe oamenii pe care Legea trebuia să-i blasteme – păcătoșii, care nu au respectatLegea, dar ale căror fărădelegi au fost iertate prin har de către Dumnezeu, ale căror păcate Elvoia să le acopere. »Ferice de omul căruia Domnul nu-i ține în seamă păcatul!« (versetele 6-8).În continuarea acestui fapt, apostolul întreabă:»Fericirea aceasta este numai pentru cei circumciși sau și pentru cei nercicumciși? Căci zicemcă lui Avraam credința „i-a fost socotită ca dreptate”. Dar cum i-a fost socotită? Când eracircumcis sau când era necircumcis? Nu când era circumcis, ci când era necircumcis.« (versetele9-10).Că nu faptele, ci credința i-a fost socotită lui Avraam ca dreptate era clar odată pentrutotdeauna; dar a rămas fără răspuns întrebarea, în mod deosebit pentru urmașii lui Avraam, cânda avut loc această socotire? Era Avraam atunci circumcis, sau nu era? Nu, abia patru ani maitârziu, când era în al 100-lea an al vieții lui (compară cu Geneza 17), a primit »semnulcircumciziei, ca o pecete a dreptății credinței«, pe care o avea deja (versetul 11). De aceeaAvraam este potrivit, mai mult decât oricare altul, să fie numit tatăl tuturor acelora care nu suntcircumciși și cred, »ca dreptatea să le fie socotită și lor.« Totodată el este tată și al circumciziei –să observăm, că apostolul nu spune: al celor circumciși -, aceasta înseamnă, al circumciziei înadevăratul ei sens, ca semn al adevăratei puneri deoparte pentru Dumnezeu, fie cu privire la ceice vin din circumcizie, credincioșii iudei, sau cu privire la cei care ca nercircumciși umblă peurmele credinței, pe care a avut-o Avraam înainte de circumcizia lui (versetul 12). Aceastăpunere deoparte pentru Dumnezeu a început pentru Avraam, atunci când Dumnezeu princircumcizie (simbolul sentinței de moarte cu privire la carne) l-a pus deoparte pentru El dinmijlocul răului care îl înconjura. Deci el nu a fost îndreptățit prin acest act, circumcizia nu a fostun mijloc pentru harul care îndreptățește, ci a fost pecetea îndreptățirii care a fost socotităpatriarhului nostru cu zeci de ani mai înainte. De aceea credincioșii dintre națiuni, asemeneatatălui lor, au fost circumciși în sens spiritual ca și credincioșii dintre iudei. Nu era nici odeosebire. Avraam era tatăl tuturor.Cu versetul 13 începe o temă nouă. Avraam era purtătorul făgăduințelor lui Dumnezeu. Stăteacumva făgăduința făcută lui sau seminței lui, »că va fi moștenitor al lumii«, în legătură cuLegea? Era ea dependentă de împlinirea Legii? Imposibil! O făgăduință dată fără condițiiexclude de la sine împlinirea unor obligații legale. Nici în capitolul 12 și nici în capitolul 22 alcărții Geneza, unde Dumnezeu confirmă făgăduința dată seminței lui Avraam, Dumnezeu nuspune nici un cuvânt despre Lege. N-ar fi fost, așa cum s-a spus, o făgăduință, dacă împlinirea eiar fi fost făcută dependentă de faptele celui care a primit-o. Nu, Dumnezeu dă, și Dumnezeuîmplinește făgăduința. Moștenirea nu se primește prin Lege, ci »prin dreptatea care vine dincredință«. De aceea, dacă cei de pe principiul Legii sunt moștenitori, atunci »credința este făcutăzadarnică și făgăduința este anulată« (versetul 14).23