ALMANAHaici de prin munţi, ape şi cer... Aşa!Ei, hai ce-ai rămas încremenit? Vezice simplu e să afli câte zăpezi mi-aunins aşteptările?Toate aceste însă fac parte dinfirescul lăsat de Dumnezeu şi asta trebuiesă fie motiv de mare bucurie şilinişte. În curând vom avea dreptul săiertăm şi să fim iertaţi. În curând vomavea dreptul să fim drepţi, adevăraţi.În noaptea de Crăciun, pentruaşteptările, neîmplinirile şi dorinţelenoastre de adevăr şi lumină se va naştedin nou Iisus! Cetini de brad cu mirosde veşnicie vor coborî în caselenoastre. Un cer de lumânări şi gânduride bine vor acoperi pământul şi totulîn acea noapte va deveni sfânt.Vom fi mai buni, mai puternici,mai iertători. Viaţa însăşi se va găsicel mai aproape de intenţia pentru carene-a fost dată. Împreună cu cerul şidorinţele nespuse vom îngâna colindedespre lacrimă şi zâmbet.Va ninge! Peste copaci, pestepietre, peste munţi, peste noi... se vainstaura din nou speranţa albei aşteptări.Vomfi zăpadă!Emil PROŞCANJoc cu aripiZăpăcită de zâmbetul tăuîmi înnoptez paşii…Mă arunc în vis cu ochii deschişiaşteptând să mă prindă un gândşi să mă zboare odată cuultima noastră ninsoare.Până să învăţ umbra tamă cert cu tăcerilecare îmi mint copilăriacu o mie de aripi…Apoi, într-un colţ al înserării,mă învelesc cu rugăciunişi adorm în şir indian.RugăAndreea APRODUînvaţă-mă să ignor fenomenul reflexiei,care îmi aruncă mereu înapoi,din oglinda în care te caut,ochii... în proprii mei ochi!învaţă-mă să îmi iubesc la felaripile şi tălpilecine ştie, în lumea asta ciudatăcare din ele vor zbura mai întâi.61
Fereastra - 2009NedreptateaM-aţi legat la ochi să văd cevreţi voi să văd. Îmi zugrăviţi în cuvinteun tablou fals ca să nu pricepadevărul. Mă obligaţi să învăţ culorişi gusturi contrafăcute. M-aţi suit pescenă şi m-aţi pus să joc rolul unuistrăin. Apoi mi-aţi spus că asta e libertateaşi mi-aţi sculptat fericirea pefaţă. M-aţi învăţat să mă otrăvesc puţincâte puţin, în fiecare clipă, în fiecarezi, până când am uitat să maifiu.Dar am obosit să cred că umbrelese nasc din lumină. Sunt preamulte sensuri, prea multe măşti, preamultă nedreptate. Nu mai vreau să fiusoldatul vostru, mercenarul bine plătit,se ucide pe sine. Azi m-am înviatşi plec spre lumea mea, chiar dacă nuştiu foarte bine unde este. Acolo amsă-mi învăţ limitele, iubirile şi singurătăţileimperiale. Acolo nu veţiputea niciodată să mă învingeţi.Adriana BOGDANDe ce ne numim femei?Pentru că gândim absolut efemer,pentru că asimilăm din neştiutedorinţe, obsesii, vise.Pentru că avem în faţă o marecare ni se deschide în valuri mereucând avem nevoie de iubire.Pentru că inima nu plânge, cicântă; pentru că mereu căutăm ieşiri,neştirbite de pian sau de violină şipentru că nu căutăm umbra pomilorvara, ci soarele dogoritor să ne luminezepărul, pleoapele, braţele, inima.Pentru că iubim parfumurileameţitoare şi cerceii roşii şi pentru căîndrăgim florile de pe lângă vaze. Ofiliteori căzute.Pentru că ştim să ne facemcosiţe împletite blonde, cenuşii, înfocate...pentru că privim lumea de dupăgenele lungi care filtrează realitatea.Pentru că serile albastre dinmunţi sunt mai lungi şi mai suave caserile negre, sclipitoare de pe ţărmurilemărilor şirete. Şi pentru că le vedempe amândouă minunate, nesfârşite,vii. Pentru cã inima nu e altcevadecât cutia de bijuterii a ochilor şipentru că îţi doreşti o altă privire geamănăcadou să o aşezi în cutia ta deun roşu dantelat, trandafiriu.Pentru că Veneţia este o poartăspre îngeri şi vise, nu spre păcat şipentru că Don Juan a fost un tânărcare a iubit şi nu a cerut decât priviri.Pentru că perdelele, mătăsurile,şalurile sunt un alt mod de a neînvălui naivitatea şi pentru că perlelemării, culese de cine ştie ce amorezat,le purtăm acum cu o demnitate fragilă,aproape timidă. Şi apoi vopselurileşi truda, mângâiate de o mână caldă,nu sunt decât fandoseli. Aşa aţi spune.Pentru cã nu vrem decât săcontinuãm frumuseţea aerului şi prin62