Dumitru DĂNĂILĂALMANAHALIOANEIÎn vara când mă aflam cu serviciulîn Bucureşti, că noi, militarii nemutam des prin toată ţara, am observatceva nefiresc în purtarea Ioanei. Ainsistat să mergem la un restaurant cuterasă, „La Filoti” îi spunea, să luămmasa în aer liber. Acolo era patron unvăr de-al ei, de nu ştiu a câta spiţă.Vărul ne-a primit foarte bine.Masă rezervată, marş de întâmpinare,zis, la acordeon, de un balaoacheş dinorchestră, avea şi orchestră restaurantul,servire cu toate bunătăţile, cu totdichisul. Când amatorii de bere şimici au plecat, sătui, care încotro, Filotia venit la masa noastră. Chelneriiau început a roi pe lângă el ca pelângă un rege.Regele închipuit, vărul de-anu ştiu câta spiţă al Ioanei, era cu vreoopt ani mai tânăr decât mine, eu a-veam pe atunci..., patru ani din secolultrecut plus 38…, da, 42. Era înaltdar nu cine ştie ce, brunet, cu părulnegru, bogat la spate, cu mustaţă bineîngrijită şi buza de sus un pic despicată.Mustaţa masca binişor micul defect.Altminteri, n-arăta rău, aducea aartist de cinema, avea şarm. Era el patron,cum o fi ajuns patron la vârstaaia nu ştiu, dar nu de aceea atrăgeaprivirile doamnelor şi mai abitir peale Ioanei, care se uita le el ca la o statuieantică şi râdea zgomotos ori decâte ori vărul de-a nu ştiu câta spiţă,despre care nu ştiam până atunci decâtdin auzite, şuiera, prin buza despicată,bancuri deocheate.Acasă, după ce ne-am dus laculcare, Ioana a fost, scuze, băiete,n-am cum să ocolesc scena, a fost deo pasiune necunoscută până atuncicare, cu siguranţă, nu era doar efectulbăuturilor fine ori al parfumului aceleiseri de primăvară, era primăvară,ca acum. Ceva nu era tocmai în regulă.M-am tot întrebat ce şi n-am găsitrăspuns. Am privit această, cum să-izic… nemaiîntâlnită drăgălăşenie a eica pe o mică recompensă. Nu mai ieşisemîn lume de o perioadă de timpcam lungă, în care am trebăluit multsă ne aranjăm noua casă, casa noastră,la care visasem atât de mult. Ne mutasemde curând acolo, în Dămăroaia şi,poate, Ioana a vrut ca pasiunea ei săînsemne un început promiţător în cuibulnostru, ridicat cu mari eforturi.37
Fereastra - 2009Aproape la fel de pasională afost şi ceva mai târziu, într-o noaptede august. După ce m-a sufocat, pur şisimplu, cu drăgălăşeniile ei, m-a întrebat,spre ziuă, dacă n-ar fi bine să-linvităm pe la noi pe vărul de-a nu ştiucâta spiţă. I-am spus că da, sigur, doare ruda ei, dar să-l invităm mai târziu,după ce ne aranjăm definitiv casa. I-apărut nespus de bine şi a început iarcu dragostele ei, de era cât pe ce să întârziila serviciu, ceea ce, ştii, la militarinu e permis.Nu mă mai întrebam care erasubstratul primei nopţi de dragostenebună tocmai pentru că avusese loco noapte aproape le fel. Mă puteamfăli că, la o vârstă nu prea înaintată, a-veam casă în Bucureşti, copii, o existenţămulţumitoare şi mai ales o soţiefrumoasă, care mă iubea mai mult caoricând. Uite cum arăta în poza asta,nu poţi să zici că nu era fermecătoare.A fost regina multor baluri pe la Caseleoştirii. Eram invidiat şi tare mândrude asta.Când mă aflam eu aşa, pe unval mai înalt al vieţii, nu acolo undeaş fi vrut să ajung, ştii că sunt ambiţios,dar, mă rog, nu era rău, ei,bine, iar se-ntâmplă ceva nefiresc.Vin într-o zi de la serviciu şi găsescdouă chiştoace în scrumieră. În casăla mine nu se fuma, de unde puteau săprovină? Ioana m-a luat repede, că săvezi, că s-a prostit şi ea, nu fumează,doar aşa… N-am zis nimic, mi-amvăzut de treabă liniştit. Aparent, căcisemnul întrebării firav din seara cândfusesem la grădina de vară deveneamare, tot creştea şi mă făcea să nu maifiu sigur de sfinţenia Ioanei.După câteva zile, am trecut,aşa, într-o doară, pe acasă. Eram militarde intendenţă, mă duceam cu treburipe la piaţă, pe la furnizori, nu erao problemă să mă abat de la traseu şisă beau o cafea la domiciliu. Asta seîntâmpla rar, fiindcă eram, vorba luinenea Iancu, „scrufulos la datorie.”Ei, să vezi întâmplare: când ajung a-casă, uşa de la antreu încuiată. Ciudat!Noi nu aveam teamă de nimeni(casele erau cam rare prin preajmă),lăsam deschis până seara, aerul făceabine construcţiei proaspete. Trece câtvatimp până când îmi deschide Ioana.E numai în furou şi speriată tare,de parcă abia se încheiase un cutremur.Nu poate să articuleze niciuncuvânt. Aşa, răvăşită cum e, se opunecând vreau să trec în camera mare. Înfrângrepede rezistenţa şi intru. Acolo,fum de ţigară, capotul ei aruncat pejos. Cercetând cu privirea, să-mi dauseama ce se întâmplă, ridic perdeauade la fereastră. Un bărbat în pantalonişi cămaşă, cu haina la subsuoară, alerga,prin grădină, spre păpuşoi, aveamcurte mare, pusesem de toate, să avemîn gospodărie, că era ceva cale până lapiaţă. A întors capul o clipă, suficientsă-i văd mustaţa. Era vărul de-a nuştiu câta spiţă… Mama lui de nemernic!Dispăruse în păpuşoi, Ioana erarăvăşită, eu, uluit, nu mă dumiream cese întâmplase. L-aş fi împuşcat, ţi-ammai spus, dacă aveam armă. Pentru cădistrugea o muncă de mulţi ani.M-am chinuit de mic să mărup din lumea în care apărusem şi sămă aflu la casa mea. Nu vedeam atuncidecât că tot, absolut tot ce clădisem,eu şi Ioana, cu dificultate dar şicu drag, se năruieşte.Nu l-am împuşcat pe vărul38