Fermecat de priveliştea Chiojdului127ALMANAHCu Radu Anton Romanprin Munţii BuzăuluiAm avut fericirea să-l cunosc pe jurnalistul,scriitorul şi realizatorul TV Radu Anton Romanîn timp ce făcea, la Pro TV emisiunea„Bucătăria lui Radu”. Dar şi tristeţea de a mă despărţii,pentru totdeauna, la 29 august 2005, atuncicând a plecat la cele veşnice, de ilustrul meu, îndrăznescsă scriu, prieten. Au rămas doar amintirileaşternute în aceste pagini.Marian RĂDULESCUAm ajuns la Chiojdu – împreună cu taraful ansamblului PlaiurileMioriţei – cu o jumătate de ceas mai repede de ora promisă, la locul întâlnirii,primăria Chiojdu, dar deja se adunase o mulţime de lume, acolo, în aşteptare.Ne-au întâmpinat la microbuz, voioase, doamna Stănescu şi fetele încostume populare, puişorii ei din la grupul etno, şi repede a urmat interpelarea:– Da’ domnu’ Radu nu vine? În zi de vineri, o masă de oameni îmbrăcaţide sărbătoare îşi puseseră treburile-n cui, să-l întâmpine pe regele bucătarilor.– Vine domnul Radu, vine şi el, răbdare, e lung drumul de la Bucureşti.În timp de vorbeam cu doamna Stănescu, s-a apropiat de mine un bătrân:– Mi-o facuşi, coane, eu îţi dau reţeta de buruieni coapte şi mata îmifaci baba artistă! Ce mă fac dacă mi-o fură Bucureştiul, îmi caut alta?L-am recunoscut imediat pe bătrânul cu reţeta, ne abordase în timpulprospecţiunii pentru filmări. Ne-am strâns mâinile, în timp ce mă iscodea neîncrezător:– Chiar vine şi domnul Radu, în văgăuna asta?– De ce să nu vină, nene, şi apoi Chiojdul nu-i o văgăună… În sfârşit,apare microbuzul cu aparatura şi recuzita. Şoferul ne asigură că în spate vineşi Radu cu restul echipei. Între timp apare şi gazda echipei şi a filmărilor, blajinulTata Lice, care observă:– Nu prea văd cum trecem podul cu mirobuzul ăsta supraînălţat.Propune să-şi aducă propriul ARO cu care să trecem aparatura pesterâu şi pleacă imediat după el… Întrebările curgând pe lângă noi, cine să ştietot? Apare şi Toyota 4x4, cu Radu, urmat la o vreme de microbuzul albastru cuechipa. Radu coboară maiestuos şi vine, sprijinindu-se în baston, către grupulnostru, gesticulând a neputinţă:– Scuze, dar am greşit drumul, aproape că am ajuns la Nehoiu!Repede i s-au strâns sătenii puhoi în jur că abia mi-am mai croit vad:
Fereastra - 2009toţi voiau să-l vadă de aproape, să-l pipăie, să se convingă că e real. O bătrânăl-a apucat de mână. Radu s-a oprit şi apucând-o de umeri şi apecându-se spreea i s-a adresat cu o bândeţe în glas de parcă ar fi cunoscut-o de când e lumea:– Bine te-am găsit, mamă! Cum o mai duci?Surprinsă, bătrâna s-a pierdut cu firea şi repeta într-una, ca năucă :„Domnu’ Radu, domnu’ Radu, să-ţi dea Dumnezeu sănătate că ai venit şi pe lanoi“. Atunci Radu a sărutat-o pe obraz şi bătrânei i-au dat lacrimile. Sfioasă şile-a şters cu colţul baticului.A început să bureze mocăneşte. Radu, puţin impacientat, privind sprenori, îndemna echipa să grăbeasca pregătirile de filmare. O parte din recuzitatrebuia trecută pe puntea pietonală şi toţi cei prezenţi au sărit în ajutor. Am preluateu ARO-ul, după transbordarea aparaturii de filmare şi a grupului electrogen,iar Tata Lice a plecat cu Radu şi Busu, să le arate pensiunea şi să fixezelocurile de filmare. Ploaia s-a înteţit, iar eu am răcit cobză, fiind nevoit sărenunţ la o prezentare, pe care a făcut-o Tata Lice, disperat că nu va reuşi.Interesantă metamorfoza acestui ardelean. Din comandant de aeronavă, pecurse Tarom internaţionale, acum pensionar. Unde? În regat, taman la Chiojdu.– Cum aţi ajuns pe aceste meleaguri?– Cu maşina, răspunde zâmbind larg, bonom, adugând:– Nişte prieteni de prin părţile locului ne-au invitat să facem revelionulaici şi mi-a plăcut tare mult zona. Cum am ieşit la pensie am dat fuguţa încoa’şi am cumpărat căsuţa asta. Bineînţeles că nu arăta aşa. Am pus osul la treabă,ajutat şi de muierea mea, pensionată şi ea între timp. Am dat faţă casei şi ammobilat-o în specificul zonei. Apoi am dotat bucătaria şi am făcut ţuica asta…cu nimic mai prejos decât pălinca. Ia gustaţi! Noroc!Nu a fost nevoie să zică de două ori, parfumul de sâmbure striga încămai tare. Pe Radu l-au fermecat imediat gazdele şi priveliştea. Cu toate căploua mărunt, au decis să filmeze partea etno, de fapt, neavând încotro, căgrupul urma să plece la Festivalul Salcâmului. Busu i-a instruit rapid, când şicum să intre şi iasă din cadru, lucruri din astea. Radu îl seconda, dându-şi şi elcu părerea asupra anumitor secvenţe, fiind tot mereu în priză şi participândemoţional la fiecare scenă. A rămas emblematică filmarea cu grupul de bărbaţide la Pogoanele, care cântau şi jucau dumnezeieşte, a zis Radu şi, furat de ritm,s-a ridicat din jilţ ţinând hangul cu o vioiciune de care nu-l credeai în stare.Când Busu s-a declarat mulţumit şi artiştii s-au retras, Radu i-a invitatla taifas, ţinând neapărat să-i cunoască pe fiecare în parte. Între ei, viceprimarulcomunei şi directorul şcolii, Radu i-a copleşit cu întrebări: cum de se maipăstrează tradiţiile, că el le bănuia pierdute… şi în ce relaţii sunt rapsoziibuzoieni cu Beno (Benone Sinulescu):– Cu Beno? gest de lehamite din mână: prăpastie de netrecut. Raducredea că acolo, ca şi în multe alte zone, s-a petrecut trecerea în anonimat arapsozilor, doar în Ardeal astfel de zone fiind puţine şi limitate. De aceea a filmatatât de mult în Maramureş, unde tradiţia s-a păstrat nealterată şi kitsch-ul128