ALMANAHcărarea bătătorită de urme de paşi,frunze şi aşteptări. Atunci am văzut-oprima dată pe ea şi părul ei despletitde vânt, de copaci, de mâinile mele …A fost minunat. Părul despletitîmi învăluise cu multă luminătrupul şi sufletul. Alergam pe cărărilepline de toate anotimpurile şi zilele numai aveau nevoie de nopţi, pentru căea mă învăţa să râd iar eu o învăţam sămeargă pe cărarea bătătorită de urmede paşi, frunze şi aşteptări. A învăţatuşor, chiar foarte uşor, să păşească,reuşind într-o bună zi chiar să alerge.Învăţasem şi eu să mă bucur.Învăţasem plăcerea. Îmi plăcea totce-i plăcea, îi plăcea tot ce-mi plăcea.Visul ei învăţa şi el să alerge,împrăştiind lumină, zâmbet, cer. Picioareleei învăţaseră de la copacidesculţul şi alergau strivind în fiecaredimineaţă roua de pe ochii mei.Şi aşa, împreună, învăţasemsă ne cuibărim sufletul în universulcărării, învăţasem să ne doară tălpilede copilărie, învăţasem să improvizămn.emurirea. În zâmbetul alergăriinoastre se revărsa cerul.De prea multă lumină, părulei despletit a învăţat şi el să alerge.Mai repede decât ea. Mai repede decâtmâinile mele, decât dorinţelenoastre.Până când, într-o zi, nu l-ammai găsit în liniştea noastră. Ea atresărit speriată … L-am căutat!Copacii, munţii, cerul ţipaulinişte. Plutea peste tot un sentimenttragic de nevinovăţie.– Ascultă …! Îmi spune EA.– …!?– Auzi!? E părul meu despletit.Mă strigă …mă strigă!– Nu… E drumul mare şizgomotul lui …– Nu… Ascultă, el e, măstrigă …– Nu… E zgomotul şi drumulmare… Nu te duce… Rămâi aici…– Nu vă duceţi!… Ţipaumunţii, copacii, cerul, cărarea bătătorităde urme de paşi, frunze şi aşteptări.În ecoul ţipătului, EA s-a dus.S-a dus …Nu am urmat-o. Am rămasacolo! Ştiam că părul ei despletit primisechemarea şi era acolo, în mulţimeaaceea. La drumul mare.Eu am rămas acolo, cu cărareabătătorită de urme de paşi, frunzeşi aşteptări.Am rămas acolo,Cu viaţa mea.Din când în când mai ies, debunăvoie, la drumul mare.Pentru a-mi lua porţia de pedeapsă.Timp de zile, luni sau chiarani, cu toate că vreau să merg numaiînainte, trec iar prin aceleaşi locuri,zgomote, râsete, cu frig, cu arşiţă, cufrig, cu arşiţă, cu urme de paşi, defrunze şi aşteptări.Pe cărare...117
Fereastra - 2009SECVENŢE LIRICEMarius CHELARUCreaţie.lumea fost-a zidită din păduri de lacrimide pe genele lui Dumnezeu pogorâtedin fiecare lacrimă au cursuna cîte una inimile noastremirosind a viaţă.Adam a muşcat sînul Evei sorbindotrava primului ţipăt.de pe paginile buzelor Eveis-au desprinsînmugurite deja a umbre ura. suferinţa.Dumnezeua răsădit zîmbetul ei în fiecare umbrăpe fiece obraz al fructelor.primăvara a acceptat oameniipădurile şi-au primit animalele.zorii au izbucnit de sub pleoapele cerului.cerul - umil cerşetor de îngeria căpătat dimensiuni încărcatede amărăciune.minunile au devenit vînatzeii au fugit prin ferestrele sufletelor.vîntul curge prin venele lumiipe care plutesc lacrimileînceputurilor cu petalele răsfiratepeste aripile îngerilordeschise a rugăCarmen FocşaCalul meu verdeTrec zilele şi nopţile călarePe cai albi şi negri – ca pe o tablă de şahCalul meu costeliv mai în urmă rămâneSă nu i se vadă pe frunte o stea pâlpâitoare.Sub copite pământul începe să fiarbăSe-nmulţesc florile sub căpătâiCalului i-aş mai şterge coamaCu o mână de iarbăLuminând-o cu lumina dintâi.Dar prea repede-i ropotulSub copite pe-asfaltul încinsParcă-şi lasă văzduhul tot mierea;Cu mâna streaşină privesc iarăşi înaltulDar calul meu verde nu e nicăiereaUneori lunaUneori luna seamănă cugenunchiul tău,Dureros de rotundă, apusă pemiriştea rară...Atunci, numai atunci, un câineîmi sărută vorbele118