Purtatorul de cruce - Oglinda literara
Purtatorul de cruce - Oglinda literara
Purtatorul de cruce - Oglinda literara
- No tags were found...
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
Gheorghe Andrei Neagu
Gheorghe Andrei NeaguPURTĂTORULDECRUCEEditura Transilvania
Coperta: XXXXXXXXXXTehnoredactare: Adrian MirodoneDescriere CIP a Bibliotecii Naţionale a RomânieiNEAGU, GHEORGHE ANDREIPurtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong> / Neagu AndreiGheorgheEditura Transilvania, 2009p. XXX; format A5I.S.B.N. 978-973-95488-7-8Tiparul executat la:Tipografia ATEC FocşaniTel. 0723/218.950www.atec-group.roe-mail: info@atec-group.ro
Gheorghe Andrei NeaguGheorghe Neagu, al cărui nume avea să-l poartemicul preşcolar. Din nefericire, un câine mare lup,îl atacă şi-l sperie în aşa hal încât refuză să mai urmezeprogramul preşcolar al educatoarei Elena Rugină.Tatăl său Andrei, este lăsat la vatră. Are 6hectare <strong>de</strong> teren arabil şi casa parintească, esteputernic, <strong>de</strong>ştept, cu simţul onoarei foarte <strong>de</strong>zvoltat,care-i va aduce <strong>de</strong>seori <strong>de</strong>servicii într-o lumenouă ce se preconiza să apară.1956 - Copilul Gheorghe Neagu merge inclasa inîi a scolii din satul Sofrocesti, scoala construita<strong>de</strong> pe vremea lui Cuza Vodă spuneau uniisateni, un<strong>de</strong> avea sa <strong>de</strong>a ochii cu învăţătorul GheorgheRugină, simpatizant legionar notoriu, convertitla comunism cu multă uşurinţă. A fost dus şila biserica lui popa Povirlă. I se spunea aşa, <strong>de</strong> la„Gospo<strong>de</strong> pa miluiu”, cum zicea bietul preot basarabeanîn limba rusă la Doamne miluieşte, dar pecare sătenii l-au tranşat în favoarea magiunului cesuna fonetic <strong>de</strong>stul <strong>de</strong> aproape. In realitate erapopă un basarabean rusificat Mihai. Biserica aveavreo 300 <strong>de</strong> ani şi fusese construita <strong>de</strong> postelnicuVârnav, strămoşul legendarului aviator Bob Vârnav,<strong>de</strong>spre care nu se mai ştia mare lucru.1958 - vine director <strong>de</strong> şcoală învăţătorulGheorghe Ţepeş, proaspăt absolvent al institutuluipedagogic, care a stat in chirie la familia scriitorului<strong>de</strong> mai târziu, fapt ce a stârnit mânia fostuluilegionar Gheorghe Rugină, ce <strong>de</strong>ţinuse şi postul <strong>de</strong>director până atunci. Deşi micuţul Neagu fusese6
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong><strong>de</strong>ţinătorul premiului întâi în fiecare an, în acest anmai multe pe<strong>de</strong>pse fizice prevesteau o răfuială cufamilia ce găzduise pe noul şef al şcolii. Conflictulva culmina odată cu <strong>de</strong>zvelirea bustului lui I. V. Levărdă,coleg <strong>de</strong> divan cu maivestitul Ion Roată, lacare şcolarul Neagu avea <strong>de</strong> recitat poezii kilometrice,Doina lui Coşbuc fiind una dintre ele, ba chiarsă danseze cu echipa <strong>de</strong> dansuri populare, să rosteascădiscursul organizaţiei <strong>de</strong> pionieri, etc. etc.După toate eforturile, transpirat şi expus în egalămăsură gerului din ianuarie a anului următor,Gheorghiţă va anchiloza în primăvara anului 1959.Mersul îi fusese blocat într-o proporţie îngrijorătoare,fiind purtat în braţe <strong>de</strong> Andrei, tatăl îndurerat,pe la tot felul <strong>de</strong> doctori, mai ales camarazi <strong>de</strong>front. Se hotărăşte mutarea copilului la oraş, laRoman.1960 - anul în care elevul Gheorghe Neaguîncepe cursurile şcolii <strong>de</strong> muzică din Roman, secţiatrompetă, la indicaţia diaconului şi dirijorului coruluiEpiscopiei Romanului şi Huşilor, Dumitru Teofănescuzis şi Tache, după care a trecut la violoncel.Interesant că acest Teofănescu a fost <strong>de</strong>scoperitorulvestitei Magda Ianculescu, care într-o <strong>de</strong>plasareîn RDG împreuna cu Valentin Teodorian, a cumpăratpentru cursantul Neagu şi un violoncel cu piciortelescopic.1963 - intră prin examen <strong>de</strong> admitere la Liceulnr. 1, azi Roman Vodă, pe care îl urmează cu<strong>de</strong>stul succes pentru obiectele <strong>de</strong> studiu umaniste,<strong>de</strong>şi avea să urmeze realul la insistenţa tatălui. Nureuşeşte la Liceul <strong>de</strong> Muzică din Iaşi, cu toata şti-7
Gheorghe Andrei Neaguinţa temeinica <strong>de</strong> teorie muzicală pe care o dobândisepână atunci. Colegul Stupcanu, a dat admitereala contrabas, un<strong>de</strong> nu erau candidaţi, dupăcare s-a transferat în anul II, la violoncel. Dezamăgit<strong>de</strong> astfel <strong>de</strong> trucuri, îşi vin<strong>de</strong> violoncelul pemai nimic, după ce tatăl lui dăduse o vacă pentruel şi nu va mai pune mâna pe acest instrumenttoată viaţa lui.1965- cântă cu o formaţie <strong>de</strong> muzică uşoarăcondusă <strong>de</strong> excelentul june chitarist Mihai Ungureanu,frecventând şi cenaclul literar <strong>de</strong> la Uzina<strong>de</strong> ţevi din Roman, un<strong>de</strong> citeşte poezie. Este remarcat<strong>de</strong> doamna profesoară Stanciu care îi puneîn scenă un montaj <strong>de</strong>spre viaţa lui George Coşbucla teatrul „Grădina <strong>de</strong> vară” din Roman şi <strong>de</strong>profesorul Şteţcu. În acelaşi an i se publică în Ateneuo poezie. Treptat îi sunt recunoscute calităţileliterare, fiind trecut şi în cartea album a liceuluiapărută cu prilejul centenarului liceului RomanVodă.1967 - pentru proaspătul bacalaureat esteun an negru, nu reuşeşte la filologie la UniversitateaBucureşti. Se încadrează ca profesor suplinitorîn comuna <strong>de</strong> ceangăi din Pil<strong>de</strong>şti, pe malul râuluiMoldova, în apropiere <strong>de</strong> Roman, un<strong>de</strong> acompaniala orga bisericii, slujbele duminicale, pentru ca lafinal să meargă la o miuţă cu preotul catolic peislazul comunal.1968 - intră la institutul silvic <strong>de</strong> trei ani <strong>de</strong>la Bucureşti, pentru că la pădure starea <strong>de</strong> graţie,<strong>de</strong> inspiraţie şi <strong>de</strong> bunăstare aveau să fie mai8
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>aproape <strong>de</strong> realizarea lui ca om, aşa cum îl explicadin nou tatăl lui în mod eronat.1972 - este încorporat la trupele <strong>de</strong> geniudupă ce făcuse instruirea <strong>de</strong> 30 zile la divizia TudorVladimirescu din Bucureşti, la artilerie, un<strong>de</strong> esteremarcat <strong>de</strong> locotenentul Lucian Popescu - careavea să se remarce drept fondatorul CADA, dupărevoluţie - care mai mult îşi urma cursurile <strong>de</strong> fărăfrecvenţă la facultatea <strong>de</strong> drept <strong>de</strong>cât să se <strong>de</strong>diceinstruirii răcanilor. Tot aici îl cunoaşte pe NicolaeTăutu şi pe colonelul Naghiu, care l-au marcat înmod <strong>de</strong>osebit. Din experienţa celor câteva luni <strong>de</strong>armată făcută pe Transfăgărăşan se va naşte romanul<strong>de</strong> mai târziu „Arme şi lopeţi”. Întors din armată,la Institutul <strong>de</strong> Cercetări şi Amenajări Silvicedin Bucureşti, are ocazia s-o cunoască pe AnaBlandiana, Radu Cârneci, Gheorghe Pituţ, ComanŞova şi mulţi alţi scriitori proveniţi din rândul silvicultorilorsau cu legături în lumea lor; la aniversareaa 40 <strong>de</strong> ani <strong>de</strong> cercetare silvică. Coleg cucelebrul botanist aca<strong>de</strong>mician Al. Beldie care fusesedat afară din Aca<strong>de</strong>mie <strong>de</strong> Gh. Gheorghiu-Dejpentru cerceii, rujul şi ciorapii <strong>de</strong> damă pe care savantulle afişa, Gheorghe Neagu scoate revistaSilva, cu fondurile UTC ale sectorului 3 Bucureşti.În paginile a trei ani <strong>de</strong> apariţie a revistei Silva,tipărită la şapilograf va publica Mihai Grămescu,Victor Ciocnitu, Al. Beldie, Liviu Stoiciu, Doina Popaşi alţi colegi din gruparea literară <strong>de</strong> la Casa <strong>de</strong> Culturădin Turturele-Bucureşti, <strong>de</strong>numită Relief românescmai întâi şi mai apoi „Π” după numărulmare <strong>de</strong> stu<strong>de</strong>nţi matematicieni conduşi <strong>de</strong> C. T. P.9
Gheorghe Andrei Neagu1973 - gruparea Stoiciu, Grămescu, Dobrovicescu,Verona, Namora, Şişman-cel care avea săse sinucidă după revoluţie din cauza disperării şi afoamei – se <strong>de</strong>sparte şi <strong>de</strong> gruparea poeţilor matematicieni<strong>de</strong> la Turturele primind găzduire la ClubulUzinelor 23 August” al cărui director NicolaeLagu era nemţean ca şi Gheorghe Neagu. Aici îl cunoaştepe aviatorul Nicolae Dachus, un excelentnuvelist, care aflând <strong>de</strong> <strong>de</strong>zamăgirile repetate aletânărului ce bătea pe la porţile editurilor ca să-şipublice Arme şi lopeţi şi <strong>de</strong> hotărârea acestuia<strong>de</strong> a se lăsa <strong>de</strong> scris, ba mai mult <strong>de</strong> a se lăsa cuprins<strong>de</strong> gândul unui suicid i-a dăruit cartea Un omsfârşit al lui Pappini. Cartea l-a influenţat <strong>de</strong>finitivpe cel ce avea să <strong>de</strong>vină mai târziu scriitorulGheorghe Neagu, care abia acum a acceptat să ise mutileze romanul la editura Albatros la sugestialui Mircea Sântimbreanu şi sub îngrijirea lui AlfredNeagu ca să-i apară abia în 1986 în volumul colectiv„Zece prozatori” nuvela „Spinarea <strong>de</strong> piatră aFăgăraşului”.Tot aici a intrat în conflict cu Adrian Păunescu,aflat la început <strong>de</strong> ceea ce va avea să fiecenaclul Flacăra, din cauza întrebărilor puse dinpublic <strong>de</strong> către Mihai Grămescu şi Cristian Şişman.1974: publică „Sistemul informaţional” în silviculturăîmpreună cu o bună parte din cercetătoriiInstitului Silvic, care îl însoţeau a<strong>de</strong>seori larestaurantul „Doi ursuleţi” din zona străzii Transilvaniadin Bucureşti, un<strong>de</strong> actorul Găr<strong>de</strong>scu obişnuiasă <strong>de</strong>a a<strong>de</strong>vărate recitaluri <strong>de</strong> poezie dinNichita Stănescu, Eminescu, Coşbuc şi chiar dinpoeziile lui Gheorghe Neagu. În aceeaşi perioadă a10
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>peregrinărilor pe la redacţiile publicaţiilor, tânărulGh. Neagu îşi întâlneşte colegul <strong>de</strong> liceu Dan Petrescu,sufocat la rându-i <strong>de</strong> anii <strong>de</strong> puşcărie petrecuţidintr-o prostie erotică a începutului <strong>de</strong>stu<strong>de</strong>nţie bucureşteană, dar şi <strong>de</strong> insuccesele <strong>de</strong>mersurilorpublicistice. Petrescu încerca să publiceo traducere din Camus, iar redacţiile care fuseserăinformate <strong>de</strong> păcatele lui se fereau <strong>de</strong> el ca dracul<strong>de</strong> tămâie. De aceea, întâlnirea dintre cei doi, afost extrem <strong>de</strong> afabilă.Predă un volum <strong>de</strong> nuvele la editura CarteaRomânească şi un alt volum la editura Albatros.1975: publică „Raţionalizarea sistemului informaţionalîn silvicultură” în două volume, dupăcare sătul să mai aştepte alocarea unei locuinţepentru el şi proaspăt întemeiata familie îşi dă acordulsă se transfere la Focşani. În acest an o cunoaştepe Rodica Mocanu, absolventă Magna cumlau<strong>de</strong> a filologiei din Bucureşti.Face o nouă încercare <strong>de</strong> a publica, inversândvolumele <strong>de</strong> proză scurtă, predate la Albatrosşi Cartea Românească, ferm convins că editurilevor avea amabilitatea să citească şi din două volumecât existau la fiecare editură să se aleagămăcar cu un volum publicat. Invitat <strong>de</strong> Dan Veronala cenaclul Săptămâna, a lui Eugen Barbu, se ducesub influenţa alcoolului şi recită tolănit pe o masălungă poezia Singurătate. Copleşit <strong>de</strong> jenă, nu vamai reveni la şedinţele acestei grupări literare.1976 - an hotărâtor pentru viitorul scriitor,care acceptă să plece din capitală la Focşani, un<strong>de</strong>lua fiinţă o filială a ICAS-ului. Aici va inventa un11
Gheorghe Andrei Neaguaparat <strong>de</strong> hrănire pentru păstrăvării brevetat în1979 cu numărul 75848, dar pentru care nu găseşteun producător, <strong>de</strong>şi proce<strong>de</strong>ul ar fi valabil şiastăzi.În 1977, anul marelui cutremur, după ce afost zdravăn zguduit la etajul 8 şi ultim a unui imobilcu o singură scară din centrul oraşului, începesă se gân<strong>de</strong>ască serios dacă nu ar trebui să semute şi din acest ju<strong>de</strong>ţ.În 1980 ocupă prin examen postul <strong>de</strong> inspectorcu organizarea muncii la Direcţia Muncii alJu<strong>de</strong>ţului Vrancea. Află că un vrâncean pentru casă meargă la Bucureşti spre a fi publicat nu o poateface <strong>de</strong>cât însoţit <strong>de</strong> bidoanele aferente. Drept urmaredând curs sfaturilor lui Traian Olteanu, FlorinMuscalu şi Dumitru Pricop se duce la Marin Predacu mai multe bidoane <strong>de</strong> vin, un<strong>de</strong> spre stupefacţialui află că domnul director iubea tăria, mai aleswhisky. Face rost <strong>de</strong> coniac <strong>de</strong> 9 stele, fiind primitcu braţele <strong>de</strong>schise <strong>de</strong> marele prozator, care subochii măriţi <strong>de</strong> mirare ai încă tânărului con<strong>de</strong>ier, îşitoarnă în cana <strong>de</strong> ceai preţiosul lichid. Mai mult l-achemat pe Florin Mugur spre a-l atenţiona că trebuiesă acor<strong>de</strong> atenţie <strong>de</strong>osebită lecturării scriitoruluivrâncean. Povestea s-a mai repetat <strong>de</strong> câtevaori şi cu Mircea Ciobanu, până la trecerea în nefiinţăa marelui prozator Marin Preda, săvârşită culmea,în ziua în care maestrul era aşteptat laFocşani, cu portbagajul plin, spre a-şi lansa volumulCel mai iubit dintre pământeni. De faptNeagu a fost primul participant <strong>de</strong> la lansare, carea aflat <strong>de</strong> moartea prozatorului, comunicându-i se-12
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>cretarului cu propaganda Al. Crihană, tragicul eveniment.Din nefericire, ambele volume au rămas laCartea Românească, rătăcindu-se până-n ziua <strong>de</strong>astăzi. Celelalte volume date la Albatros au avut osoartă şi mai cumplită. Prozatorul Stan Velea aveaobiceiul să citească cu voce tare colegilor <strong>de</strong> biroumai ales când era pilit, din creaţia celor ce îndrăzneausă bată la porţile consacrării, după care volumeleaterizau direct în coşul <strong>de</strong> gunoi, pentru căera scris sus şi tare că manuscrisele nu se înapoiază.Furios pe asemenea întâmplări, prozatorul îşielaborează romanul Arme şi lopeţi, încercândsă-l publice la Editura Militară din Bucureşti. Aicidă peste colonelul Răileanu, care ocupa postul <strong>de</strong>director al editurii, care în ciuda tuturor bidoanelorprimite, a mărturisit cu spaimă în glas că nu poatepublica un volum un<strong>de</strong> nu se pomeneşte nimic<strong>de</strong>spre Nicolae Ceauşescu. Tot în această perioadăa început să frecventeze cenaclul condus <strong>de</strong> MavroDoineanu <strong>de</strong> la Casa <strong>de</strong> Cultură a Sindicatelor dinFocşani, participând şi la Festivalul Salonul Dragos -loveni <strong>de</strong>dicat memoriei lui Vlahuţă, un<strong>de</strong> l-a cunoscutpe Fănuş Neagu, Mircea Sântimbreanu,Mircea Radu Iacoban şi mulţi alţii. Interesant căSântimbreanu a avut o reacţie pozitivă faţă <strong>de</strong>Gheorghe Neagu mai ales că profesorul Dima <strong>de</strong> laRevista noastră din Focşani îi acordase premiulpentru proză. Aşa se face că din aceste relaţii şicunoştinţe se naşte <strong>de</strong>butul lui Gheorghe Neagu laeditura Albatros în volumul Zece prozatori, un<strong>de</strong>din cele peste 300 <strong>de</strong> pagini cât avea romanulArme şi lopeţi sub <strong>de</strong>numirea Spinarea <strong>de</strong> piatrăa Făgăraşului. Debutul este remarcat <strong>de</strong> NicolaeManolescu care a exclamat: cre<strong>de</strong>am că13
Gheorghe Andrei Neagureportajul literar a dispărut <strong>de</strong> la George Bogza,când iată-l apărut. Cu toată bunăvoinţa lui Sântimbreanucare avea un copil fugit în America şiera surghiunit la Albatros, romanul nu a putut fipublicat, tot pentru că nu vorbea nimic <strong>de</strong> Ceauşescu,<strong>de</strong>şi Gheorghe Neagu a băgat un citat dincuvântarea lui la începutul volumului şi a introduso scenă reală a vizitei secretarului general peTransfăgărăşan în finalul romanului. Se pare că truculnu a fost convingător. Tot în această perioadă,Liviu Ioan Stoiciu <strong>de</strong>venit la rându-i vrâncean îşiface <strong>de</strong>butul cu volumul La Fanion. Şi cu toate căpoezia lui Stoiciu nu era admirată <strong>de</strong> către prozatorulNeagu, volumul este lăudat <strong>de</strong> Traian Olteanuşi Florin Muscalu în camera pe care o primiseră camembrii ai Uniunii Scriitorilor la Direcţia <strong>de</strong> culturăa Ju<strong>de</strong>ţului Vrancea un<strong>de</strong> sub tabloul lui Eminescuaveau microfoane <strong>de</strong> înregistrare. Impru<strong>de</strong>ntulNeagu se preface că nu ştie <strong>de</strong> ce este valoroasăpoezia lui Stoiciu, recitând sec o poezie şi cu multăintonaţie cuprinsul volumului. Cei doi ipochimeni îispun: vezi ce minunată poezie este a doua? Lacare Gheorghe Neagu întoarce cartea şi le <strong>de</strong>zvăluiecă a doua poezie era cuprinsul. Lucru ce aveasă-l coste mai târziu, în 1990, când Stoiciu, aflând<strong>de</strong> părerea fostului coleg <strong>de</strong> cenaclu bucureştean,<strong>de</strong>venit preşedintele CPUN Vrancea, i-a trimis oechipă a BBC pe capul lui Gheorghe Neagu, directoral Căminului Atelier din Odobeşti, spre a-l discredita,crezând că la Odobeşti erau fenomene <strong>de</strong>comportament subuman <strong>de</strong> tip Plătăreşti, care invadaserăecranele televizoarelor din întreaga lume.În 1981 i se oferă postul <strong>de</strong> director la Că-14
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>minul atelier din Odobeşti, fiind făcut la repezealăşi membru PCR, altfel nu se putea ocupa nici unpost <strong>de</strong> conducere, post pe care îl va <strong>de</strong>ţine pânăîn 1993.În 1985 organizează la Odobeşti un congresal psihiatriei româneşti condus <strong>de</strong> profesor doctorPiroszijki <strong>de</strong> la Iaşi un<strong>de</strong> cunoaşte şi modul în carepsihiatria românească se aservise puterii comunisteîn lupta împotriva intelectualilor periculoşipentru regimul totalitar. Tot atunci o cunoaşte şipe Ştefania Oproescu <strong>de</strong> care avea să-l lege olungă şi rodnică prietenie.1989, <strong>de</strong>cembrie, 22 primăriţa Şerban aloraşului Odobeşti îl sună pe directorul căminuluiatelier Gheorghe Neagu şi-i ordonă să facă măciuci.Uluit Gheorghe Neagu convoacă consiliul <strong>de</strong>administraţie un<strong>de</strong> secretarul BOB era tâmplarulDănuţ Tutoveanu şi pe care îl <strong>de</strong>legă să meargă laprimar şi să afle ce fel <strong>de</strong> măciuci doreşte. În timpce erau în plină şedinţă a COM cu aparatul <strong>de</strong> radiomergând în surdină a auzit: Am învins, tiranul afugit! Era vocea lui Mircea Dinescu („fă-te că lucrezi”).Izolaţi din punct <strong>de</strong> ve<strong>de</strong>re informatic participanţiila şedinţă au dat drumul la radio aflând înpremieră că la Bucureşti era răzmeriţă. N-a maifost nevoie <strong>de</strong> măciuci ba mai mult directorul s-aurcat în maşină şi a plecat spre primărie un<strong>de</strong> aaflat că primăreasa îşi luase zborul. Scene dinaceste vremuri aveau să fie relatate mai târziu înromanul „Un securist <strong>de</strong> tranziţie”.1990: împreună cu Dumitru Pricop, Traian15
Gheorghe Andrei NeaguOlteanu, Florin Muscalu, Dumitru Denciu şi CorneliuFotea dă naştere publicaţiei săptămânale <strong>de</strong>cultură – Revista V – pentru care GheorgheNeagu aduce 10 mii <strong>de</strong> abonamente şi începe să-şipublice în foileton romanul Tarantula. Liviu IoanStoiciu ajunge un fel <strong>de</strong> prefect, sau mai bine zispreşedinte al CPUN a ju<strong>de</strong>ţului Vrancea, şi-i trimitepe cap o echipă a BBC cu gând ascuns <strong>de</strong> răzbunarepentru cele spuse cîndva <strong>de</strong>spre volumul Lafanion în biroul celor doi turnători. Echipa BBC îiia un interviu, în care Neagu face o paralelă întrepreceptele comunismului ca doctrină şi poruncilelui biblicului Moise în egală măsură încălcate <strong>de</strong>mulţimile nepregătite, slab evoluate ale acelor timpuri.Merge în Basarabia cu ajutoare, un<strong>de</strong> îl cunoaştepe ministrul Vasile Spinei, <strong>de</strong> care îl va legao scurtă prietenie.1991 este invitat în Anglia un<strong>de</strong> stă timp <strong>de</strong>40 <strong>de</strong> zile. Ia cunoştinţă cu diverşi oameni <strong>de</strong> cultură,ce mişunau în lumea a doua a valorilor britanice.I se înlesnesc diverse vizite inclusiv la urmaşiilui Ion Raţiu din Londra. I se propune să candi<strong>de</strong>zedin partea sindicatelor pentru un post <strong>de</strong> <strong>de</strong>putat<strong>de</strong> Vrancea în Parlamentul României. Vizitează întâmplătorCernăuţiul, trecând prin vamă fără paşaport,cu un grup <strong>de</strong> scriitori bine dispuşi <strong>de</strong>daţituturor impru<strong>de</strong>nţelor.Îşi pier<strong>de</strong> tatăl, Andrei, în urma spargeriiunui chist pulmonar pe care refuzase să şi-l opereze.1992: vizitează Irlanda un<strong>de</strong> o cunoaşte peMary Robertson care era primar al oraşului Dublin16
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>şi care avea să fie mai târziu prima femeie premier.Întors în ţară Gheorghe Neagu încearcă din nousă-şi publice „Arme şi Lopeţi” dar acelaşi colonelRăileanu rămas tot director la Editura Militară îl refuzăpe motiv că ofiţerii ilustraţi în roman sunt batjocoriţi<strong>de</strong> către autor. Scoate volumul Templuliubirii la editura Porto-Franco care se vin<strong>de</strong> înzece mii <strong>de</strong> exemplare fiind consi<strong>de</strong>rat şi un succes<strong>de</strong> casă. Se înscrie la Facultatea Mihai Eminescudin Iaşi, secţia studii economice.1993, iulie: după ce a construit un bloc cutrei niveluri pentru activităţi lucrative şi un club cutrei etaje directorul Gheorghe Neagu îşi dă <strong>de</strong>misiadin funcţie la presiunea membrilor din FSN <strong>de</strong>veniţiPSDR şi mai ales al primarului Florin Mâneadin localitate, care dorea să facă afaceri ilegale cuinstituţia sa. Cu sprijinul cumnatului Adrian Mocanuşi al Ştefaniei Oproescu, scoate săptămânalul Jurnalul<strong>de</strong> Vrancea în cadrul SC Jurnalul SA din Bucureştia mogulului Voiculescu, sub directoratul luiDan Diaconescu.1994: continuă Jurnalul <strong>de</strong> Vrancea, dar subdirectoratul lui Marius Tucă, după ce refuzase să ialocul lui Dan Diaconescu, <strong>de</strong>misionat din companie.Vizitează Cernăuţiul, la invitaţia poetului şi <strong>de</strong>putatuluiminorităţii române din Ukraina, VasileTărâţeanu. Scrie un material bine documentat <strong>de</strong>spreprofanarea mormintelor românilor ce va fi preluatşi <strong>de</strong> presa centrală.1995: odată cu apariţia numărului 100 aJurnalului <strong>de</strong> Vrancea scoate o Antologie literară17
Gheorghe Andrei NeaguJurnalul, 100 în care textele literare pe care lepublicaseră colegii din redacţie sunt adunate, selectateşi tipărite în propria editură Zedax. Sătul sătot bată pe la edituri străine mai face un efort şiscoate şi romanul Arme şi lopeţi, <strong>de</strong>stul <strong>de</strong> bineprimit <strong>de</strong> critica <strong>de</strong> specialitate. În acelaşi an ce<strong>de</strong>azărugăminţilor lui Radu Câmpeanu şi preiaşefia PNL-C din ju<strong>de</strong>ţul Vrancea, un<strong>de</strong>, <strong>de</strong> la unnumăr <strong>de</strong> şapte membri, reuşeşte să facă în scurttimp peste 3000 membri. Intră în masoneria românăcu speranţa <strong>de</strong> a fi un om <strong>de</strong> cultură aidomajunimiştilor.1996: este ales membru în Consiliul Ju<strong>de</strong>ţeanVrancea din partea PNL-C dar pier<strong>de</strong> Jurnalul<strong>de</strong> Vrancea pentru că Marian Oprişan, celebrulbaron <strong>de</strong> mai târziu îi pune pe Florin Muscalu şiTraian Olteanu să-l <strong>de</strong>a în ju<strong>de</strong>cată pentru calomnie.Voiculescu îi ia jurnalul lui Gheorghe Neagu şipentru că a fost amendat penal cu 100. 000 lei. Înaceste condiţii, Oprişan îi cere <strong>de</strong>miterea din ConsiliulJu<strong>de</strong>ţean contrar preve<strong>de</strong>rilor legale. Când îiarată lui Voiculescu o copie după propriul buletin<strong>de</strong> i<strong>de</strong>ntitate, acesta înspăimântat îi propune să rămânăcolaborator dar să schimbe numele ziarului.Aşa a apărut Gazeta vrânceană. În acelaşi timpJurnalul <strong>de</strong> Vrancea este editat <strong>de</strong> patronul TVcablu Diplomatic Ion Martiş împreună cu Ion Panait,Florin Muscalu şi Traian Olteanu.1997: scoate în editura Zedax volumul„Moartea şobolanului” <strong>de</strong>stul <strong>de</strong> bine primit <strong>de</strong>critica literară, mai mult află că Matei Vişniec ar fifăcut o prezentare a volumului ca lector din afara18
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>editurii Litera, un referat prin care autorul Neaguera asemuit cu Agatha Christy, dar era nepublicabil.Apare cotidianul <strong>Oglinda</strong> vrânceană care setransformă în anul următor şi se extin<strong>de</strong> în câtevaju<strong>de</strong>ţe sub titlul <strong>Oglinda</strong> Moldovei.1998: Jurnalul <strong>de</strong> Vrancea dă faliment subcomanda lui Martiş, Olteanu, Muscalu şi <strong>de</strong> la untiraj <strong>de</strong> 5 mii <strong>de</strong> exemplare a ajuns la un tiraj <strong>de</strong>câteva sute. Voiculescu îl roagă pe GheorgheNeagu să aibă amabilitatea să-l reia <strong>de</strong> la Martiş etco. Cum acest lucru nu mai era în totalitate posibilşi pentru că apăruse concurenţa trustului Monitorul<strong>de</strong> la Iaşi, Gheorghe Neagu acceptă să-l preiaîn tan<strong>de</strong>m cu Gazeta vrânceană mergând o săptămânăcu o publicaţie, altă săptămână cu cealaltăpublicaţie. Se inscrie in anul 3 la Facultatea <strong>de</strong>marketing Gane din Iasi, <strong>de</strong>oarece Facultatea Eminescuse <strong>de</strong>sfiintase din 1995.Primeşte titlul <strong>de</strong> CETAŢEAN DE ONOAREAL ORASULUI PANCIU.2000: ia naştere Asociaţia Culturală DuiliuZamfirescu care îşi propune să scoată o revistă <strong>de</strong>cultură <strong>Oglinda</strong> Literară în locul Revistei V carefusese confiscată <strong>de</strong> urmaşii familiei Muscalu şi Olteanu,<strong>de</strong>cedaţi într-un cumplit acci<strong>de</strong>nt auto cupuţin timp înainte. Revista reuşeşte să se impunăîncă <strong>de</strong> la primele numere fiind remarcată <strong>de</strong> toatăpresa literară. Tot atunci se <strong>de</strong>ci<strong>de</strong> înfiinţarea primeiediţii a Festivalului Duiliu Zamfirescu.Aflat în vizită la Paris Gheorghe Neagu face cunoştinţăcu Sanda Stolojan nepoata lui Duiliu Zamfirescuşi Marcel Shapira, mare maestru al19
Gheorghe Andrei Neagumasoneriei române încă <strong>de</strong> pe vremea exilului anticomunist,care îi promit sprijinului nemijlocit. Îşiîncetează apariţia <strong>Oglinda</strong> vrânceană şi<strong>Oglinda</strong> Moldovei, pentru ca să poată apărea<strong>Oglinda</strong> Literară, tipărită mai întâi la tiparniţa luiDan Diaconescu din Bucureşti într-un tiraj iresponsabil<strong>de</strong> 5 mii exemplare. Isi ia licenta in marketingcu profesori <strong>de</strong> la Universitatea din Bucuresti,in sesiunea Universitatii <strong>de</strong> la Bacau.Primeşte titlul <strong>de</strong> CAVALER AL LITERATU-RII ROMÂNE, acordat <strong>de</strong> preşedintele României,Ion Iliescu.2001: ia naştere Saeculum, ca o contramăsurăpesedistă la înfiinţarea revistei <strong>Oglinda</strong> Literară,proiect sprijinit <strong>de</strong> Gh. Vlăjie, directorul culturiidin acele vremuri. Genul acesta <strong>de</strong> sabotaj a îndîrjitcolegiul <strong>de</strong> redacţie, <strong>de</strong>terminandu-i să finanţezein mare măsură cu bani personali apariţia revistei,cum ar fi cazul doamnei Stefania Oproescu care şiadonat a<strong>de</strong>seori economiile revistei <strong>Oglinda</strong> Literarăsau Festivalului Duiliu Zmfirescu.2002: pleacă în America din partea masonerieiromâne cu rolul <strong>de</strong> a îndulci relaţiile românoamericane.La scurt timp după aceea, România aintrat în NATO. Se vor găsi urme in opera sa <strong>de</strong>mai tîrziu. Festivalul îl dirijează din punct <strong>de</strong> ve<strong>de</strong>reorganizatoric prin telefon Stefaniei Oproescu,<strong>de</strong>venită secretar literar si omul <strong>de</strong> încre<strong>de</strong>re alscriitorului.Primeşte Diploma <strong>de</strong> BinecuvîntareApostolică a Papei Paul şi Diploma <strong>de</strong>Onoare a Aca<strong>de</strong>miei Orient Occi<strong>de</strong>nt <strong>de</strong> laCurtea <strong>de</strong> Argeş.20
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>2003: apare volumul colectiv Al Evei trup<strong>de</strong> fum la editura Zedax, sponsorizat parţial <strong>de</strong>Ion Vlăjie, directorul culturii care dorea să facă ungest cultural <strong>de</strong> împăcare <strong>de</strong> ziua femeii din acelan. Ti -tlul a fost sugerat <strong>de</strong> Florin Paraschiv. Apareşi volumul liliputan Crucea lui Andrei, care împreunăcu volumaşele a încă 20 <strong>de</strong> colegi vor alcătuio casetă Scrieri alese la editura Zedax.2004: apare volumul liliputan „Jurnalamerican”, rod al vizitei făcute în SUA şi al experienţeiîn special masonice pe care a avut-o cu acelprilej. La ediţia din acest an al festivalului DuiliuZamfirescu a primit premiul cel mare profesordoctor Valeriu Rusu <strong>de</strong> la Universtite du Provence.Au mai fost premiaţi DR Popescu, Magda Ursache,Ion Rotaru, Cassian Maria Spiridon. Primeşte distinţiaInstitutului Biografic American.Se îmbolnăveşte grav <strong>de</strong> diabet, <strong>de</strong>venind insulino<strong>de</strong>pen<strong>de</strong>nt.Suferă o pareză facială gravă. Viziteazăpentru a nu ştiu câta oară Basarabia. Dingrupul <strong>de</strong> scriitori abonaţi la premiile româneştipentru literatură nu reuşeşte să întâlnească <strong>de</strong>câtpe Ion Mânăscurtă şi Leo Butnaru.2005: o nouă serie <strong>de</strong> volume liliputane alcătuiesco nouă casetă din Scrieri alese <strong>de</strong> dataaceasta cu 24 <strong>de</strong> colegi. Cărticica lui Gh. Neagu seva numi La Bellu. În acelaşi an editura paralela45 publică volumul colectiv Proză. Ro. Din careapare şi un fragment din foiletonul Un securist<strong>de</strong> tranziţie. Festivalul Duiliu Zamfirescuatinge apogeul participărilor fiind prezente 9 ţări:Serbia, Ucraina, Basarabia, Albania, Luxemburg,21
Gheorghe Andrei NeaguFranţa, Tunisia, Maroc. Etc. Premiul cel mare i s-aacordat doamnei aca<strong>de</strong>mician doamnei Zoe DumitrescuBuşulenga şi premiul Opera Omnia luiMimmo Morina, secretarul general al Uniunii Mondialeal Poeţilor. Închi<strong>de</strong> Gazeta Vrânceană pentrucă nimeni din redacţie nu şi-a exprimat dorinţa s-opreia gratuit şi să-i continue apariţia în folos propriu.La propunerea lui Mag<strong>de</strong>i Ursache şi a luiHoria Zilieru, este primit în Uniunea Scriitorilor,filiala Iaşi <strong>de</strong> către Cezar Ivănescu în persoană,<strong>de</strong>spre care va avea numai cuvinte <strong>de</strong> admiraţieşi-l va lega o lungă prietenie. Revista <strong>Oglinda</strong> Literarăeste inclusă în Dicţionarul General al LiteraturiiRomane, scos <strong>de</strong> Aca<strong>de</strong>mia Română.Apartenenţa la masonerie <strong>de</strong>vine publică, mai alesdupă ce este numit Asistent al Marelui Maestru alMasoneriei Române.2006: la editura Valman îi apare volumulAesopicae scris cu vreo 20 <strong>de</strong> ani mai înainte,<strong>de</strong>spre care Adrian Alui Gheorghe afirmă că esteceea ce se caută în literatura germană actuală. Îşiîncetează apariţia şi Jurnalul <strong>de</strong> Vrancea. PrimeşteDiploma <strong>de</strong> excelenţă a Primăriei Odobeşti, pentrucă primarul Nicolaş a refuzat să-şi mai onorezeobligaţiile asumate <strong>de</strong> sponsorizare a editării cărţii.Scoate O antologie literară, în care sunt prezentateproducţiile literare ale celor 55 <strong>de</strong> membriai Asocieaţiei Culturale Duiliu Zamfirescu, fără oselecţie anume. Consiliul Ju<strong>de</strong>ţean Vrancea acordăun sprijin <strong>de</strong> 200 <strong>de</strong> milioane lei tipăririi revistei<strong>Oglinda</strong> literară. Este inclus în Dicţionarul biografical Literaturii române scos <strong>de</strong> Aurel Sasu.Îi apare un amplu fragment din Un securist în22
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>tranziţie în antologia PROZA-RO scoasa <strong>de</strong> MariusMarian Şolea în Editura Paralela 45.I se <strong>de</strong>scoperă o tensiune mare ce-l face <strong>de</strong>pen<strong>de</strong>nt<strong>de</strong> medicamente. Vizitează Franţa şi are olungă convorbire cu Marcel Schapira, care nu apareîn întregime publicat, din cauza unor acuze graveaduse Marelui Maestru al Masoneriei Romîne, carear fi aruncat în aer o mare parte a organizaţiei. ViziteazăEgiptul cu sprijinul unei enigmatice tinerece semnează din când în când în revistă cu pseudonimulAna Rox.2007: după lansarea volumului Aesopicae,în Sala cu oglinzi a Uniunii Scriitorilor din România,fără aprobarea lui Nicolae Manolescu, dar cu sprijinullui Laurian Stănchescu, secretarul literar al vicepreşedinteluiUSR Varujan Vosganian, scriitorulGheorghe Neagu intră într-un conflict absurd şi păguboscu criticul literar. De fapt Nicolae Manolescuera supărat pe <strong>Oglinda</strong> Literară mai înainte pentrucă îi publicase lui Paul Goma Săptămâna Roşie.Primeşte Premiul pentru proză al Aca<strong>de</strong>mieiInternaţionale Mihai Eminescu din Craiova, diplomafiind semnată şi înmânată <strong>de</strong> preşedinteleAca<strong>de</strong>miei Române, Eugen Simion. Este ultimul anîn care Gheorghe Neagu se mai ocupă <strong>de</strong> FestivalulDuiliu Zamfirescu. Participă la înfiinţarea AsociaţieiPresei Literare din Europa ca membrufondator.Scoate Antologie <strong>de</strong> poezie <strong>Oglinda</strong> Literară2000-2007 la editura Dominor, un<strong>de</strong> i sepromite şi scoaterea volumului Războiul muştelorsub îngrijirea lui Laurian Stănchescu, promisiuneneonorată.23
Gheorghe Andrei NeaguRenunţă la serviciile <strong>de</strong> editorialist ale <strong>de</strong>jarefăcutei scriitoare Magda Ursache.Este inclus în Istoria Literaturii Române<strong>de</strong> la origini şi pînă în prezent scoasă <strong>de</strong> IonRotaru, care a şi <strong>de</strong>cedat în ziua lansării în aceeaşiSală cu oglinzi a Uniunii Scriitorilor din România.Publică proză tradusă în limba engleză în antologiaPagini literare. ro. Virginia Bogdan îi traduceîn limba franceză volumul MoarteaŞobolanului sub titlul La mort du gran<strong>de</strong> rat,pentru a participa la Târgul <strong>de</strong> Carte <strong>de</strong> la Geneva,<strong>de</strong> un<strong>de</strong> se întoarce <strong>de</strong>zamăgit <strong>de</strong> importanţa superficialăacordată <strong>de</strong> Ministerul Culturii evenimentului,ba chiar <strong>de</strong> sabotarea manifestării ce arfi putut <strong>de</strong>veni importantă pentru scriitorimea românăprezentă în standurile pavilionaşului, <strong>de</strong> câţivametri pătraţi, rezervat românilor <strong>de</strong>funcţionăraşii ministrului lăutariei liberaloi<strong>de</strong> Iorgulescu.Suferă un acci<strong>de</strong>nt din care iese aproape nevătămatdin automobilul pe care îl sfărâmase unTIR basarabean. Pareza facială se repetă într-oformă mai gravă. I se <strong>de</strong>scoperă o disfuncţie cardiacă<strong>de</strong>stul <strong>de</strong> serioasă, ce-l va face <strong>de</strong>pen<strong>de</strong>nt<strong>de</strong> medicamente. Vizitează Malta prin bunăvoinţabunului prieten Dan Pică.2008: Festivalul Duiliu Zamfirescu dispare<strong>de</strong>oarece organele locale nu mai sunt capabile săgestioneze o manifestare culturală fie şi <strong>de</strong> minimăamploare. Gheorghe Neagu ia hotărârea să se organizezeprima ediţie a premiilor revistei <strong>Oglinda</strong>Literară, <strong>de</strong>stinat în special răsplătirii colaboratorilorrevistei. Primeşte Diploma <strong>de</strong> onoare a24
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>Aca<strong>de</strong>miei Daco-Române din Bucureşti şi esteinclus împreună cu Cezar Ivănescu într-o Antologie<strong>de</strong> poezie în limba albaneză îngrijită <strong>de</strong> BakiYmeri. Participă la al II lea Congres al Revistelor literareEuropene <strong>de</strong> la Balcic-Bulgaria. Publicăproză în limba franceză în Pagini literare.ro2009: Îşi pier<strong>de</strong> mama, Verginia, după oscurtă suferinţă. dar şi averea pe care mama o donasenepoatei după soră, Laura, <strong>de</strong> pe urma căreiabeneficiase <strong>de</strong> cateva luni <strong>de</strong> îngrijire finală.Primeşte titlul <strong>de</strong> CETATEAN DE ONOAREAL COMUNEI TRIFEŞTI din ju<strong>de</strong>ţul Neamţ, caun semn <strong>de</strong> respect adus <strong>de</strong> cei ce-l crescuseră şi-ivegheaseră copilăria. Este inclus in Istoria LiteraturiiRomâne a lui Marian Popa rămânând surprins<strong>de</strong> faptul că se menţionează că FlorinMuscalu l-ar fi târât pe Liviu Stoiciu prin tribunale,când în realitate Muscalu şi Olteanu îl târâseră peGheorghe Neagu la ordinul lui Oprişan care aveasă-i <strong>de</strong>vină mai târziu, prin vicepreşedintele ConsiliuluiJu<strong>de</strong>şean singurul sponsor mai serios al tipăririirevistei. Publică nuvela Alexandra în revistagermană Matrix.Organizează a doua editie a premiilor revistei<strong>Oglinda</strong> Literară la Zilele municipiului RâmniculSărat un<strong>de</strong> cu sprijinul APLER şi al ValerieiManta Tăicuţu a acordat premii în bani tuturor colaboratorilorexterni.Este publicat în revistele diasporei din Canada- patronată <strong>de</strong> Alex Cetăţeanu, din Australiaşi SUA a publicistului George Roca, în Germania înrevista Matrix. Este inclus <strong>de</strong> Who is Who în EnciclopediaPersonalităţilor din România. Face25
Gheorghe Andrei Neaguun tratament balnear la Lacul Sărat din ju<strong>de</strong>ţulBrăila, un<strong>de</strong> primeşte sprijinul prietenului SilviuMangiurea. Primeşte „Diplomă <strong>de</strong> excelenţă” <strong>de</strong> laMinisterul Educaţiei, Cercetării-Societatea Haikudin Constanţa pentru promovarea culturii şi artei.26
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>MATURITATEAPROZATORULUILa cei şaizeci <strong>de</strong> ani ai săi, Gheorghe Neagupropune cititorilor o carte <strong>de</strong> proză scurtă, gen încare a excelat <strong>de</strong>-a lungul anilor, încă <strong>de</strong> la începuturilecarierei sale <strong>de</strong> scriitor neacomodat cuvremurile, fapt pentru care s-a văzut frustrat <strong>de</strong> un<strong>de</strong>but în volum, mulţumindu-se cu apariţii sporadicesau fragmentare, precum textul Spinarea <strong>de</strong>piatră a Făgăraşului, apărut în volumul colectivZece prozatori (Editura Albatros, Bucureşti, 1987),care se va dovedi a fi un episod din romanul Armeşi lopeţi, tipărit abia în 1997. Pentru valoarea lui,episodul este reluat şi-n volumul <strong>de</strong> faţă, ca dovadăa intenţiei <strong>de</strong> a da o imagine „recapitulativă”a operei. Romanul atestă vigoarea <strong>de</strong> prozatoraparent „naturalist”, cu aspect <strong>de</strong> utopie negativă,care consemnează, <strong>de</strong> fapt neliniştile unui spiritkynic, în sensul primar al unui Diogene Câinele 1 înstraie <strong>de</strong> prozator. Atmosfera e aceeaşi şi în prozele____________________1Despre distincţia conceptuală dintre cinic şi kynic, ase ve<strong>de</strong>a clasica <strong>de</strong>-acum lucrare din 1983 a filosofului germanPeter Sloterdijk, Critica raţiunii cinice, I, II, versiuneromânească <strong>de</strong> Tinu Pîrvulescu şi Sandală Munteanu, EdituraPolirom, Iaşi, 2000, 2003.27
Gheorghe Andrei Neaguscurte din Un pumn <strong>de</strong> iarbă (1994), Privire clan<strong>de</strong>stină(1996), Moartea şobolanului (1996), Aesopice(2005), Tarantula (roman, 2005), Unsecurist <strong>de</strong> tranziţie (carte <strong>de</strong> formulă inedită, simulândcomedia <strong>de</strong>zbaterilor din parlamentul primilorani post<strong>de</strong>cembrişti, apărută, în serial, în<strong>Oglinda</strong> literară, <strong>de</strong>spre a cărei finalizare editorialăn-am cunoştinţă).În rândul generaţiei ’80, din care ar fi trebuitsă fie inclus, Gheorghe Neagu face figură aparte,căci a ieşit din cuminţenia parodicului textualist, cuprecă<strong>de</strong>re în Aesopice, un<strong>de</strong> parodicul nu este jocgratuit, ci unul kynic, cum am mai remarcat, încât,cu o formulă potrivită, Ion Rotaru 2 l-a calificatdrept transtextualist, ceea ce ar putea fi un indiciucă autorul ar putea fi revendicat <strong>de</strong> noua paradigmăa transmo<strong>de</strong>rnităţii. Cât priveşte Tarantula,roman esopic <strong>de</strong> factură istorică, <strong>de</strong> felul Princepeluilui Eugen Barbu sau al Calpuzanilor lui SilviuAngelescu, acesta pare a fi cel mai puţin împlinit,dar merită a fi reţinută parabola maladiei care ainfestat pe termen lung spaţiul românesc. De altfel,cum se va ve<strong>de</strong>a, se înscrie şi acesta, în modorganic, în plasma imaginarului lui GheorgheNeagu.Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>, cum am sugerat <strong>de</strong>ja,este o sinteză a lumii artistice a autorului, cuprinzândtexte <strong>de</strong> o evi<strong>de</strong>ntă diversitate naratorială,____________________2Ion Rotaru, O istorie a literaturii române <strong>de</strong> la originipână în prezent, Editura Dacoromână TDC, Bucureşti, 2006,pp. 1160-1161.3Marian Popa, Istoria literaturii române <strong>de</strong> azi pemâine, II, Editura Semne, Bucureşti, 2009, pp. 859-860.28
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>atât ca formulă, cât şi ca întin<strong>de</strong>re şi conţinut, <strong>de</strong>la instantaneul <strong>de</strong>scriptiv (ca Armoniile pietrei), lanuvela <strong>de</strong> amplă respiraţie (precum Spinarea <strong>de</strong>piatră a Făgăraşului sau Maria). Este vorba <strong>de</strong> oantologie <strong>de</strong> autor. Imaginarul lui GheorgheNeagu, dacă ne raportăm la poetica elementelorlui G. Bachelard, ţine <strong>de</strong> materialitatea pământului,izomorf în piatră, sub „complexul lui Sisif”, ca în faraonicastrăbatere a Făgăraşului <strong>de</strong> către ostaşiicare şi-au pierdut rosturile originare <strong>de</strong> apărători aipatriei. Asemenea, în materiile <strong>de</strong>gradate, ca înMoartea şobolanului sau în Orificii, proze semnalatecu acuitate critică <strong>de</strong> către un Marian Popa 3 .Scriitura lui Gheorghe Neagu, fie obiectivă,fie subiectivă, traversează nu doar diverse tehnicidiegetice, ci e atentă la problematica maeştrilor săicare pot fi I. L. Caragiale, Mihail Sadoveanu, LiviuRebreanu, Mircea Elia<strong>de</strong>, Borges ş.a. Impresioneazăla el tăietura frazică în stare să sugereze„materialitatea” grea, într-o perpetuă metamorfozăpozitivă sau negativă, cu o siguranţă senină a tonului,toate arătând un prozator bine aşezat în profesiune,ajuns, <strong>de</strong>sigur, la <strong>de</strong>plina maturitateartistică. Proza scurtă este poate genul cel maigreu cu putinţă, alături <strong>de</strong> teatru, în care puţinireuşesc. Fireşte, Gheorghe Neagu nu reuşeşte tot<strong>de</strong>aunasă evite improvizaţia cu obscurităţi neconvingătoaresau cu jocuri pe care nici ironia nu lepoate salva, ca în Mântuitorii, un<strong>de</strong> sunt puşi la ju<strong>de</strong>catabârfitoare a diverşilor dumnezei şi profeţiIisus, cu „minciuna” Învierii şi „virginitatea” SfinteiFecioare. Cu siguranţă, în asemenea texte, kynismulse <strong>de</strong>gra<strong>de</strong>ază, inevitabil, în cinism. Sau poate29
Gheorghe Andrei Neaguasemenea lectură este ina<strong>de</strong>cvată, Mântuitorii putândfi o cheie pentru viziunea scriitorului, polemicăsubtilă cu stratul <strong>de</strong> bas étage al existenţei,cum ar spune Caragiale, care, în cazul <strong>de</strong> faţă, înseamnăreducţie vulgar-raţionalistă la nivelul maniheismuluilogic, din perspectiva căruia dogmecreştine ca învierea şi virginitatea sunt „absurdităţi”ale minţii umane. Mă-ntreb dacă nu cumvaproza aceasta nu e o parodie la adresa unor textepostmo<strong>de</strong>rniste <strong>de</strong> felul Evangheliştilor Alinei Mungiu-Pippidi.Aşadar, în altă direcţie trebuie căutată vigoareaprozelor lui Gheorghe Neagu. El are capacitateaunei fine observaţii psihologice şi simbolice,susţinute <strong>de</strong> o sentimentalitate bine dozată, ca înHamilcar, în Păpuşa sau în Decoraţia. Metonimia„feliei <strong>de</strong> viaţă” tin<strong>de</strong> să constituie sau să reconstituieo lume. În Hamilcar, mutarea unei familii <strong>de</strong> la„casă” la „bloc” <strong>de</strong>vine emblematică pentru „metamorfozele”din socialism. Cel sacrificat este câineleHamilcar, lăsat pradă agresiunii buldozerelor.Întunericul <strong>de</strong> la bloc îi aruncă pe oameni într-unteritoriu la graniţa dintre materialitatea brută şi fabulosulcu ingerinţe extraterestre, în care puritateaiubirii câinelui, în căutarea stăpânilor, estecurmată cu brutalitate. Decoraţia este o mini-bijuterie<strong>de</strong> ironie bine dozată, cu mai puţine intenţiicriptice, nu tot<strong>de</strong>auna fericite, în unele cazuri. MoşAnton, un veteran <strong>de</strong> război, este anunţat <strong>de</strong> plutonieruldin sat, printr-o invitaţie, să se prezinte lacasa <strong>de</strong> cultură din oraş pentru fi <strong>de</strong>corat în cinsteaîmplinirii unui număr <strong>de</strong> ani <strong>de</strong> la „Eliberarea”<strong>de</strong> sub jugul fascist şi capitalist. Bătrânul, fiind sin-30
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>gur şi împovărat toată noaptea <strong>de</strong> griji, nici nu segân<strong>de</strong>şte să-şi lase <strong>de</strong> izbelişte orătăniile din bătătură.Dar, dimineaţă, este luat tam-nisam <strong>de</strong> o maşină,în hainele peticite, dus la oraş, îmbrăcat cualte haine, apoi prezentat la adunarea solemnă lacare participă primul secretar <strong>de</strong> partid şi mai mulţigenerali. Moş Anton este îmbrăţişat <strong>de</strong> un general,primeşte <strong>de</strong>coraţia, după care se pomeneşte singur,flămând, fără bani <strong>de</strong> autobuz şi neştiind un<strong>de</strong>îi sunt hainele cu care venise. La autogară, arenoroc că dă peste directorul şcolii din sat, care-iascultă păţania şi-i plăteşte întoarcerea. Spre uluirealui, acasă dă <strong>de</strong> o „linişte” totală: nu mai găseştegăinile, vaca, porcul. Singura „avere” pe careo posedă e medalia. Înserându-se, observă mareveselie <strong>de</strong> petrecere la vecini. Curios, se duce laei, un<strong>de</strong> dă <strong>de</strong> belşug pe masă. Stupefiaţi, veciniiîi spun că porcul şi găinile transformate în bucateerau ale lui. Crezuseră că, luat <strong>de</strong> „dubă”, nu se vamai întoarce <strong>de</strong> la închisoare, un<strong>de</strong> erau duşi toţicei care aveau cinstea să fie ridicaţi <strong>de</strong> asemeneavehicule. Bătrânul nu se supără şi ia parte la chefulvecinilor.Dincolo <strong>de</strong> anecdotica faptelor, proza ne introduceîn cronotopul lumii lui Gheorghe Neagu.Aş numi-o a postumităţii. Reacţia vecinilor este aunor vremuri <strong>de</strong> „apocalipsă” banală, <strong>de</strong>coraţiamarcând o lume pe dos, în care şi „cinstirea” adusăfaptelor umane este oglindă a unei împietriri înforme moarte. Oamenii par să poarte cu ei o <strong>cruce</strong>care nu-i mai mântuieşte, căci „mântuitorii” suntacum cei din proza <strong>de</strong>ja comentată. Grăitoare, dinacest punct <strong>de</strong> ve<strong>de</strong>re, este şi bucata Purtătorul <strong>de</strong>31
Gheorghe Andrei Neagu<strong>cruce</strong>. În postmo<strong>de</strong>rnitate, până şi suferinţa a <strong>de</strong>venitinutilă. În oraş, se zvoneşte că un ins poartăpe străzi o <strong>cruce</strong>. Este numit Andrei, după binecunoscutulsimbol biblic. Evreii se scandalizează, catoliciiîl apără, ortodocşii nu se implică. Oamenii sesolidarizează cu noul Andrei, convinşi că acestapoartă <strong>cruce</strong>a în locul lor. Crucea purtată pare săaibă efect asupra primarului. Purtătorul primeşteşi daruri. Unii spun că Andrei ar face bine sămeargă şi-n capitală. Dar Andrei slăbeşte, e stors<strong>de</strong> puteri şi e numai zdrenţe, încât ca<strong>de</strong> pe asfalt.Din acea clipă e ocolit <strong>de</strong> oameni şi e ridicat <strong>de</strong> poliţie,apoi uitat. Parabola pare să prindă ecouri dinlegenda Marelui Inchizitor dostoievskian. Oricum, eceva din pragmatizarea simbolurilor creştine <strong>de</strong>gradateîn postumitatea fără înviere.Oamenii au <strong>de</strong>venit fantome impregnate <strong>de</strong>o materialitate grosieră. „Trăiesc” într-un infernfără alternativa purgatoriului sau a paradisului.Personajul Gheorghe (Satul), în plină iarnă, mergeîn sat ca să-şi vadă neamurile, dar constată că <strong>de</strong>la nicio casă nu iese fum. Intră prin case şi găseştenumai cadavre. Îl ia pe şeful <strong>de</strong> post să-i arate nenorocirea.Împreună aleargă pe la treizeci <strong>de</strong> case.Ţăranii par să se fi tăiat între ei, fără luptă, cu ceau avut la în<strong>de</strong>mână. Apoi, investigatorii sendreaptăspre ultima „casă”, bisericuţa localităţii,un<strong>de</strong> un paracliser bătrân mormăie ceva, în lipsapreotului dispărut. Paracliserul cre<strong>de</strong> că vinovatuleste popa care, abia sosit, pune prea mult accentpe viaţa <strong>de</strong> apoi, oficiind împotriva vinului şi a femeilor<strong>de</strong>străbălate. Cârciumarul, după ce a încercatsă-l corupă cu trei clondire <strong>de</strong> vin pe zi, a dat32
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>faliment. Sătenii s-ar fi grăbit spre viaţa <strong>de</strong> apoi.Urmează ancheta procurorului. Popa se apără. Înrealitate, satul fusese răpus <strong>de</strong> lepră, care nupoate fi <strong>de</strong>cât cea comunistă. Din această perspectivătrebuie investigate majoritatea textelor luiGheorghe Neagu, <strong>de</strong> la Moartea şobolanului la Orificiisau Adăpostul, proze în care naturalismul bântuie.În ultima, sfârşitul <strong>de</strong> lume e provocat <strong>de</strong> unbombardament, în care o clădire „crăpă ca un harbuz”,„Un miros <strong>de</strong> carne prăjită şi <strong>de</strong> latrină umpluvăzduhul înţesat <strong>de</strong> înjurături şi <strong>de</strong> ţipete”, iar suflulaltei bombe lipeşte un copil <strong>de</strong> uşă, „încât sângeleţâşni cu putere din pielea presată prin găuri,iar ochiul ţâşni în umărul lui Leiba”, în timp ce, printreruine, „un picior se mai zvârcolea încă, aidomapiciorului <strong>de</strong> păianjen”. Şi tabloul se lărgeşte înaceleaşi coordonate <strong>de</strong> rară cruzime, până la sufocareaprotagonsitului „în băltoaca aceea <strong>de</strong> carnepresată, fără nici-o speranţă”.Chiar şi valorile literare se afundă într-o postumitatesinistră. Cimitirul Bellu <strong>de</strong>vine imagineastranie a zvârcolirii în moarte. Noului locatar, Călinescu,i se refuză dreptul <strong>de</strong> a mai vorbi <strong>de</strong>spreEminescu, Sadoveanu sau Caragiale. Se ceartă cuBeniuc „în sectorul aleşilor <strong>de</strong> tranziţie ai poporului”.Bellu e un teritoriu al conflictelor pentru locuriprivilegiate prin intermediul ordonanţelor <strong>de</strong> urgenţă(cum, <strong>de</strong> altfel, s-a şi petrecut atât în comunism,cât şi în postcomunism); e plin <strong>de</strong>„<strong>de</strong>voratori” <strong>de</strong> scriitori, urmaşi ai lui A. Toma şiOvid S. Crohmălniceanu, Eminescu fiind unul dintreatacaţi, asupra lui tranzacţionându-se şi uncavou <strong>de</strong> 20 000 <strong>de</strong> „euroi”.33
Gheorghe Andrei NeaguNeputând anticipa ce surprize ne va furnizacreaţia viitoare a lui Gheorghe Neagu, cred că imaginarulsău plămădit pe ceea ce am numit categoriapostumităţii, a dat cea mai concentrată şi maioriginală contribuţie la diversitatea peisajului prozeiromâneşti contemporane.Theodor CODREANU34
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>OaspeteleVenea sfioasă neîndrăznind să se apropieprea mult. Chipul nu i-l puteam <strong>de</strong>sluşiprea bine. Doar mersul îmi părea cunoscut.Se furişa pe lângă gardul bătrânesc ocolindcu picioarele <strong>de</strong>sculţe băltoacele strânse dupăploile <strong>de</strong> mai ieri, cufundându-şi umbra tru pului înaburii pământului răcorit <strong>de</strong>odată. Trăgea cevadupă sine, ceva ce părea o funie sau o nuieluşănumai bună <strong>de</strong> retezat capetele <strong>de</strong> ciulini <strong>de</strong> pe suhatulcomunal, ca la nişte duşmani nevăzuţi ce-şisumeţiseră făpturile pe acolo. Se ve<strong>de</strong>a cât colocă-i era frică <strong>de</strong> câini. Cămăşuţa îi era vârâtă-ntrebârneţele pantalonilor prea scurţi iar părul îi spânzurahălăciugă pe creştetul mare şi rotund ca unharbuz. Venea cu greu, mirându-se parcă <strong>de</strong> fiecarepas făcut spre mine. Dacă i-aş fi zărit chipulaş fi putut <strong>de</strong>sluşi mirarea că în drăznise a se apropiaiarăşi, ca <strong>de</strong> atâtea alte ori.În sân părea să ţină tăinuite poame sau cărţi(numai <strong>de</strong> ea ştiute) iar când mâna îi era smucită<strong>de</strong> funia întinsă şi lungă, pieptul se zbătea neliniştit,gata să scape taina ascunsă cu atâta grijă.Atunci <strong>de</strong>sluşeam mişcarea celeilalte mâini, sărităîn ajuto rul cămăşuţei, oprind ochi mai iscoditori ca35
Gheorghe Andrei Neaguai mei să pătrundă dinco lo <strong>de</strong> ceea ce se cuveneaa fi văzut. Iar când în drum îi apăruse fântâna curoată am zărit cum îşi eliberă braţul <strong>de</strong> funie, legând-o<strong>de</strong> gard şi cum opintindu-se a început ascrie cu braţele mişcarea circulară <strong>de</strong> înfăşurare alanţului pe butucul roţii, aducând din străfundul pământului,răcoarea lichidă printre ghizdurile <strong>de</strong> piatrănăpădite <strong>de</strong> muşchiul buretos, înverzit <strong>de</strong>umezeală şi trecerea timpului. Cu mâinile căuş aluat apă şi-a răcorit faţa îmbujorată, pufăind zgomotosca un mânz zburdalnic şi nerăbdător. Apoiîntr-un ritual abia însuşit, am văzut-o <strong>de</strong>zlegândfunia, trăgând din toate puterile, apropiind animaluldomol, <strong>de</strong> găleata plină, îmbiindu-l cu vorbea<strong>de</strong>menitoare să soarbă din apa rămasă. Abiaatunci am încer cat a <strong>de</strong>sluşi mai bine, cine pe cineslujeşte cu atâta osârdie.Vaca legata <strong>de</strong> funie pe copil sau copilul,amintirea mea.Nu mă mai între bam cine vine spre mine.Ştiam. Era copilăria mea. Iar eu, bărbatul <strong>de</strong> azi,eram gata s-o primesc cu braţele pline <strong>de</strong> dor şi<strong>de</strong> chinui toare aşteptări.― La mulţi ani ! i-am spus sărutând-o peobraji ca pe cea mai scumpă împlinire.Nu mi-a răspuns. A rămas tăcută, îmbujoratăla pieptul meu, bucurându-mi fiinţa, fericit că încănu îmbătrânisem <strong>de</strong> tot, atâta vreme cât eram plin<strong>de</strong> copilărie. Am lăsat-o să-mi pătrundă în suflet,făcându-se una cu inima mea… Şi am plecat sărindîntr-un picior.Chipuri ursuze zâmbeau părelnic uitându-sela mine ponciş.36
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>Câţi dintre ei mă mai cunoşteau ?Cei mai <strong>de</strong> vârsta mea îmbătrâniseră.Nici eu nu-i mai cunoşteam. Celor tineri ces-au ridicat în urmă, doar mama le mai ştia rostul.Din când în când îmi zicea cu amărăciune― Dar tu, băiatul mamei, tot singur?! Te-aiînsoţit cu hârţoagele tale. Îţi trece vremea întreele. Iar eu mă duc acuş, acuş, şi-aş vrea să te maimângâi pe creştet.― Bătrână mamă, oare cum te-ai uita lamine dacă ţi-aş povesti că mai pot purta în minetoată copilăria mea, şi-a altora, care n-o mai ştipurta ? M-ai cre<strong>de</strong> ?Ce ştiu ei ce-i copilăria şi cât <strong>de</strong> tânăr sunteu, îmi venea să zic.Dar n-am făcut-o. Am tăcut.Mi-a părut rău că i-am lăsat nedumeriţi.Mă durea că-şi uitaseră copilăria. Mă dureaneputinţa mea <strong>de</strong> a nu le fi <strong>de</strong> folos şi-i compătimeampentru copilăria pe care o pierduseră poatepentru tot<strong>de</strong>auna.De aceea mereu mă uit atent în jurul meu,aşteptând s-o mai întâlnesc din cînd în când şi sămă bucur atunci când văd că şi alţii o fac alături<strong>de</strong> mine.37
Gheorghe Andrei NeaguAlexandraTelefonul necunoscutului o nedumeri. Apoiîn timp ce omul vorbea nelăsându-i răgazulsă intervină nici măcar cu o întrebare,neliniştea luă locul surprizei. Totul părea dinaintestabilit. Era ca o hotărâre gata acceptată. Doarnu-ul şi da-ul final a fost tot ce a reuşit să comuniceşi vocea aceea care inspira linişte şi încre<strong>de</strong>redispăru, tot aşa cum apăruse. Mâna îi tremură uşorcând puse receptorul la loc. Dar nu <strong>de</strong> spaimă, cutoate că locul ales era puţin straniu. La FântânaRoşie, în parcul la marginea oraşului. Alexandra nuera curajoasă. Hotărârea o luase <strong>de</strong> când îşi dădusetelefonul la rubrica anunţurilor matrimoniale…E abia 15:30, până la 18 mai are timp. Îşifierbe o cafea în timp ce-şi alege în minte hainelecele mai potrivite. Vocea calmă şi sobră pe care oauzise îi impunea o ţinută <strong>de</strong>centă. Zâmbi pesteaburii cafelei. Un cuvânt îi vine în minte, ca şi cum<strong>de</strong> bună voie, ar fi dispusă să se lase cunoscută, săse ofere. Dar <strong>de</strong>cenţa n-are nimic <strong>de</strong>-a face cu unastfel <strong>de</strong> gest, îşi spuse ea scuturîndu-şi trupul încordat.Se hotărăşte pentru costumul bleumarin,bluză albă, pantofi negri, o brăţară subţire <strong>de</strong> ar-38
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>gint, puţin ruj, un pic <strong>de</strong> culoare în obraji. O ştergeapoi, dar nu <strong>de</strong> tot. Soseşte cu zece minute mai<strong>de</strong>vreme. Minute penibile <strong>de</strong> aşteptare pe aleeapustie. N-avea încotro. Autobuzele merg după programullor, nu după dorinţele călătorilor. Se simţea<strong>de</strong>scoperită, ca şi cum ar fi fost privită din toatepărţile. Vocea putea să fie acolo un<strong>de</strong>va, privind-o,aşa cum şi-ar fi dorit ea să facă dacă ar fi avutun<strong>de</strong> să stea ascunsă. În autobuz încercase chiarsă afle dacă era şi el acolo. Nu <strong>de</strong>scoperise nimic.Sigur, putea veni cu altceva, sau putea să fie acolo<strong>de</strong>ja.Paşii o purtau cu încetineală pe aleile parcului.Înfloriseră teii. Iarba era înaltă şi curată ca haineleei. Îşi scoase din poşeta micuţă pudriera,retuşându-şi încă o dată paloarea feţei, accentuatăacum <strong>de</strong> emoţia aşteptării. Începu a-şi aduce reproşuri,apoi scuze. Îşi spuse că era mai bine să-lvadă ea mai întâi şi dacă o să-i convină… Dacă nu,n-avea <strong>de</strong>cât să nu se arate. Aleea <strong>de</strong> la FântânaRoşie era pustie, dar tot atât <strong>de</strong> bine putea să fieînsufleţită <strong>de</strong> orăşenii ieşiţi la plimbare, fie cu maşina,fie cu ceva ce le înlesnea să ajungă mai repe<strong>de</strong>în mijlocul parcului. Vântul foşnea uşor,mişcând frunzele, purtând parfumuri inimitabile.Un zgomot <strong>de</strong> paşi anunţă o pereche <strong>de</strong>zlănţuită,amuzându-se cu nimicuri spuse şoptit. Aşteptareaîncepuse să <strong>de</strong>vină o povară. Autobuzulpentru întoarcere sosea peste trei sferturi <strong>de</strong> oră.Şi ce dacă? Anunţurile matrimoniale au surprizelelor.Deodată tresări. Pe aleea largă, în <strong>de</strong>părtare,silueta unui bărbat singuratic se <strong>de</strong>sprinse din fun-39
Gheorghe Andrei Neagudalul plin <strong>de</strong> ver<strong>de</strong>aţa copacilor. Se străduia să rămânăcalmă, cu tot nefirescul situaţiei.Un bărbat înalt, fără vârstă, se apropia încet,ca într-o plimbare, cu mâna stângă în buzunar. Îndreapta ţine neglijent o carte. Privea din când încând cerul pe <strong>de</strong>asupra copacilor. Nepăsarea cucare mergea nu avea nimic din ţinuta unui om grăbitla o întâlnire. Alexandra se pomeni mergândgrăbit, în sus, în jos, preocupată parcă <strong>de</strong> ceva ces-ar afla imediat dincolo <strong>de</strong> omul ce vine spre ea.Trec unul pe lângă altul fără să se privească şi paşiili se pierd <strong>de</strong>părtându-se. Nici măcar nu întoarcecapul. El era? Nu. Precis, nu. Deşi… Paşii ei se <strong>de</strong>părtarătot mai mult şi tot mai repe<strong>de</strong> spre capătulcelălalt al aleii, spre fântână. Zgomotul paşilorlui se pierdură în foşnetul copacilor. Lexandra rămasenăucă, <strong>de</strong>zamăgită, disperată.* * *Tudor citise anunţurile matrimoniale, cu interesulomului sătul lista <strong>de</strong> bucate dintr-un restaurantuitat <strong>de</strong> lume. „Doamnă necăsătorită,pudică, doreşte compania unui bărbat”. Îl intrigaseprecizarea „pudică”. În viaţa lui nu întâlnise formulatăaceastă calitate umană într-un anunţfie elşi matrimonial. Tudor îşi continuă lectura cu paginaliterară. Un titlu îl făcu să tresară: „Un nou romanal lui Tudor Mărăscu”. Era numele lui, dar <strong>de</strong> apariţiaunui roman nou care să-i aparţină, nu ştianimic. Trecuseră ani <strong>de</strong> zile <strong>de</strong> când nu mai predaseun manuscris. Nici nu avusese când. Din articolrezulta clar că el, Tudor Mărăscu, publicase un40
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>nou roman, a cărui acţiune „se inspira din realitateaimediată, manifestând un spirit vioi”… şi s.c.l.Nedumerirea îi creştea pe măsură ce articolul sestrăduia să scoată în relief calităţile <strong>de</strong>osebite alenoului roman.Intrigat, telefonă la redacţia ziarului. Nu găsipe nimeni capabil să-i <strong>de</strong>a un răspuns mulţumitor.Furios plecă spre redacţie. În drum zări în vitrina librărieidin centrul oraşului cartea ce nu-i aparţinea.O luă. Plin <strong>de</strong> nerăbdare o răsfoi din mers,ciocnindu-se <strong>de</strong> trecătorii grăbiţi.Neliniştea îi spori şi mai mult când constatăcă nici o frază din paginile frunzărite nu-i aparţinea.Intrase în parc, împiedicându-se <strong>de</strong> borduraaleii principale. Închise cartea nemulţumit, grăbindpasul spre Fântâna Roşie, murmurând în gând frazelepe care avea să le rostească la sediul redacţiei.Nu avea ochi pentru nimeni şi pentru nimic.* * *Târziu, Tudor ajunse la redacţie. Reporterulîi arătă calm romanul, pe care, în furia lui, Tudor îlîncrimina. „E o simplă potrivire <strong>de</strong> nume”, concluzionăreporterul. „Personal nu-l cunosc pe autor.De ce nu mergeţi la editură?”. Tudor se calmăbrusc. „Da, într-a<strong>de</strong>văr, <strong>de</strong> ce nu se dusese la editură?”.Cu paşii hotărâţi pătrunse în biroul redactorului<strong>de</strong> carte. Întâmplător acesta îşi aduseaminte <strong>de</strong> el. Da. Cunoştea bine pe autorul romanului.Mai precis pe autoarea. „Cum autoarea?”, îşiexprimă mirarea Tudor. „Da, autoarea. Am numă-41
Gheorghe Andrei Neagurul ei <strong>de</strong> telefon. Publică sub un pseudonim, TudorMărăscu”îi mai preciză redactorul.Tudor îşi notă maşinal numărul, hotărât să-i<strong>de</strong>a un telefon. „De ce îşi alesese tocmai numelelui?”. Şi curios lucru, numărul nu-i era necunoscut.Încercă să-şi amintească <strong>de</strong> un<strong>de</strong>-l ştia, dar se lăsăpăgubaş.* * *Alexandra se aşeză la fereastra <strong>de</strong>schisă cuprivirile aţintite în gol. Eşecul <strong>de</strong> astăzi o făcu săsimtă zădărnicia vieţii. Se entuziasmase ca oidioată la apariţia primului succes <strong>de</strong> presă. Era aldoilea roman şi nu crezuse în succesul lui. Ce-i foloseaacum? Singură cu romanele ei. Dar viaţa ei,viaţa ei…Telefonul sună prelung. Soneria o hotărî. Nu.Nu mai avea putere să suporte singurătatea…Şi acum duminica asta goală, pierdută într-oceaşcă <strong>de</strong> cafea şi-o ţigară. Totuşi trebuie să facceva. Se îmbrăcă dichisit, ca <strong>de</strong> duminică şi plecăfără o ţintă anume, amestecându-se printre oameni.Mergea grăbit ca şi cum ar fi avut o ţintă.Colindă librăriile, din plăcerea care i-o oferea mirosulcărţilor. N-a avut cum s-o recunoască <strong>de</strong> laînceput. Coperta îi era necunoscută. Doar numeleautorului şi titlul… Aşa a mers mai <strong>de</strong>parte. Zileletreceau, dar ea nu le simţea. Era ocupată să asculte,să privească şi să vina acasă încărcată ca şicum ar fi adus jucării şi bomboane. A trecut… Câttimp a trecut? Nici n-a ştiut, n-a avut timp să vadă.A legat manuscrisul, i-a pus un nume necunoscut,42
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>l-a predat ca un simplu intermediar şi a aşteptat.Primele zile au trecut uşor. N-avea experienţă, nuştia, cine se ocupă <strong>de</strong> manuscris şi cât dureazăpână primeşte un răspuns. Răspunsul însă n-aveasă-l primească chiar dacă folosise numele unuiautor ce urma sa fie o speranţă a literaturii, darcare dispăruse la fel <strong>de</strong> misterios <strong>de</strong> cum apăruse.Cu timpul realiza tot mai mult în ce bucluc putea săintre.Iar dacă apare… Nu cumva numele ilustru alautorului şi nu valoarea în sine aveau să-i asiguresuccesul?!Pentru a-şi da curaj sau pentru ca să se răzbunepe sine şi-a dat numele la rubrica anunţurimatrimoniale.Duminică dimineaţă, dimineaţă <strong>de</strong> vară cusoare roşu prevestind o zi <strong>de</strong> plimbări la iarbăver<strong>de</strong>, <strong>de</strong> plajă, <strong>de</strong> grătare, <strong>de</strong> bere, <strong>de</strong> glume, <strong>de</strong>copii zbenguind-se în apa râurilor şi părinţi grijulii<strong>de</strong> răceala apei.Câteva farfurii nespălate pe chiuvetă în dauAlexandrei sentimentul că mai este ceva <strong>de</strong> făcut.Apoi cafeaua <strong>de</strong> duminică, şi ţigara. Autobuzelesuie pline spre pădure. Ţigara n-are nici un gust,cafeaua parcă nu-şi are rostul în ziua în care nueşti obligat să porneşti la lucru. Aşa începe însăorice zi. Cât timp lucrase, uitase <strong>de</strong> sine. La început,a avut impresia că poate. Mai apoi s-a ruşinat<strong>de</strong> îndrăzneala ei. Nu mergea. Dialogul ei cu ea însăşiera plin ironie. Nici asta nu poţi, nimic n-aiputut. Niciodată n-ai îndrăznit, Alexandra. Mereuai crezut că poţi, <strong>de</strong> atâtea ori te-ai crezut mai presus<strong>de</strong> tine însăţi şi te-ai plimbat aşa prin viaţa ta,43
Gheorghe Andrei Neaguiar ea a trecut înainte. Puţin curaj. Până acum n-aifăcut nimic, pentru că te sufoca teama că n-ai săreuşeşti. Dacă ai avea tăria să-ţi suporţi înfrângerea,ai afla gustul ei. Nu că ar fi mai bun, dar ai fiaflat ceva nou şi asta oricum e altceva <strong>de</strong>cât nimic.Aşa a fost începutul. Târziu, dar nu atât <strong>de</strong> târziuîncât să nu mai aibă timp, a venit telefonul.* * *Abia când formă numărul îşi aminti. Era telefonulla care îşi dăduse anunţul femeia „pudică”.Curios, Tudor insistă. Degeaba. Nu răspun<strong>de</strong>a nimeni.„Probabil nu e acasă”, îşi zice el, propunându-şisă revină. O căută toată ziua. Seara la fel.Până la miezul nopţii. Nici un răspuns. A doua zi,când zorii încă nu năvăliseră în oraş, sună la apartamentulei. nu-i răspunse nimeni. Reveni în dupăamiazaaceleiaşi zile. Sună insistent. Nu-i răspunsenimeni. Obosise. A doua zi când sună la telefon, îirăspunse o voce <strong>de</strong> bărbat. „Cine întreabă?”, veni<strong>de</strong> la capătul celălalt al firului. Tudor îşi <strong>de</strong>clinăi<strong>de</strong>ntitatea. „Sunt căpitanul Skrobotovici. Vă rugămsă veniţi până la noi”, zise vocea sec, autoritar.* * *Fumez mult. Beau multă cafea. Ceva nu-i înregulă. Nu cu capul, <strong>de</strong>şi nici aşa lucrurile… nu maistau ordonat. Nu mi-am simţit până acum niciodatăinima. Acum tremură, ca un fluture. Şi mânaîmi tremură. Eram voinică. Fizic, pot zice – parcăaşa suna fraza pe care o puneam înaintea tuturor44
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>lucrurilor. Nu vreau să renunţ. Mă simt umbră carealeargă după mine. Mă vreau din nou adunată,aşezată în lumină ziua şi noaptea în vis. Să separziua <strong>de</strong> noapte, să stau un pas pe loc să mă ajungdin urmă. Rătăcesc şi blestemul e foaia albă. Una,două, zece, o sută albe, albe şi nopţi şi zile pline <strong>de</strong>foi albe. Fiecare zi trecută peste foaia albă, nu dincelelalte împlinite ca un somnambul. Gesturi repetatemecanic, fără iniţiativă. Fiecare oră trecutămai adună un centimetru <strong>de</strong> alb. Nu pot să renunţ.Ori eu, ori ea. Până când am să <strong>de</strong>vin eu însumi ocoală albă, albă…Repetă, Alexandra. Încă <strong>de</strong> la început. Demai multe ori. Şi ai curajul, şi nu uita când crezi căai sfârşit să scrii la urmă, ALEXANDRA.* * *Tudor ajunse aproape imediat. În faţa blocului,maşina procuraturii, salvarea, miliţia… şimultă lume. În apartament scăpărau blitzurile specialiştilor<strong>de</strong> la criminalistică. În patul ne<strong>de</strong>sfăcut,nemişcată pentru tot<strong>de</strong>auna era EA. Tudor o privibuimăcit. Îşi aprinse o ţigară. Mâinile îi tremurau.„Cum se face că aveţi acelaşi nume cu numele ei<strong>de</strong> autor <strong>de</strong> romane?”, îl întrebă căpitanul. În faţanedumeririi, ofiţerul îi întinse o foaie <strong>de</strong> hârtie. „Lastotul şcolii din satul în care m-am născut. Las bustul<strong>de</strong> ghips, bărbatului cu care trebuia să mă întâlnescastăzi. Nu-l cunosc şi-mi pare rău că nul-am putut opri, pentru că îl bănuiesc cum arată.L-am văzut pe aleea <strong>de</strong> la Fântâna Roşie. Dacă măva căuta, îl rog să mă ierte. Pudoarea m-a făcut să45
Gheorghe Andrei Neagunu-l opresc. Pseudonimul meu poartă în el prenumelefratelui meu Tudor, iar Mărăscu vine <strong>de</strong> laamărăciunea singurătăţii în care mi-am petrecutviaţa. Iertaţi-mă cu toţii. Alexandra. ”.― Eu sunt Acela, se pomeni Tudor îngăimând.Eu şi numai eu. Ofiţerul se grăbi să-l tempereze.― Nu aveţi nici o vină. E clar că s-a sinucisşi bustul vă aparţine, îi preciză lapidar omul legii.Târziu <strong>de</strong> tot, plecă. Avea în braţe bustul.Chipul era aidoma celui dintre cearceafurile mototolite.La fel <strong>de</strong> alb, la fel <strong>de</strong> imobil.Tudor îl aşeză cu grijă pe masa <strong>de</strong> lucru. Dinochi i se prelungeau uşor” nori <strong>de</strong> furtună”.Maşina <strong>de</strong> scris îl aştepta supusă. O coalăalbă, apoi alta… Albă ca gipsul ce-l privea sec şirece, până la adormirea mâinii pe albul nesfârşit alcolilor <strong>de</strong> hârtie.46
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>Culcată pe umărul lui, <strong>cruce</strong>a se lăsa târâtăîn susul şi-n josul străzii, zgârâind asfaltul.Scrâşnetul frecării îi oprea pe trecători,umbre statuare, ca nişte păreri ce năluceau trotuareleîntr-o muţenie slută, diformă. Zilnic, purtătorul<strong>de</strong> <strong>cruce</strong>-şi târşea picioarele, oprindu-se doarîn faţa unei căni <strong>de</strong> apă sau a unei bucăţi <strong>de</strong> pâine,întinse cu milostenie şi teamă <strong>de</strong> comercianţi ce-şiaveau ferestrele caldarâmului troturarelor.Iar în ziua când prin centrul urbei se fandoseao paradă şi când lumea se întreba ce-o să fie,ce-o să se întâmple, scrâşnetul crucii târâte cumultă râvnă, îşi făcu loc printre rândurile celor veniţisă-şi arate virtuţile-n parăzi.Până şi soldaţii au făcut loc, celui ce-şi purta<strong>cruce</strong>a, regrupându-se în urma lui. Umărul zdrelitse iţea dintre cârpele mereu curate ce-i acopereaugoliciunea trupului. Picioarele <strong>de</strong>sculţe, băşicate <strong>de</strong>fierbinţeala străzii, păreau a nu percepe rugozitateasmoalei împănate cu pietriş ascuţit şi fierbinte.Călcâiele-i musteau, iar <strong>de</strong>getele căpătaserăuşoare supuraţii între ele.„Trece nebunul…” murmurau părinţii copiilorţinuţi în braţe, <strong>de</strong>-o parte şi <strong>de</strong> alta a străzii.47
Gheorghe Andrei Neagu„Trece nebunul…” murmurau şi vânzătorii <strong>de</strong>pe ambele trotuare ascuţindu-şi auzul în aşteptareahârşâitului lemnului pe asfalt.„Trece nebunul…” şi-au zis şi organizatorii para<strong>de</strong>iscrâşnind la rândul lor cu teama că le-ar ficompromis <strong>de</strong>filarea. Cu a<strong>de</strong>vărat nici ei n-ar fiputut spune ce s-ar mai fi putut compromite saudacă mai era ceva <strong>de</strong> compromis.Iar dacă ar fi căutat vreunul din ei să-şi explicerestul trecerii purtătorului <strong>de</strong> <strong>cruce</strong> printre ein-ar fi găsit răspunsul.Nu-l găsiseră nici evreii, când încearcă a <strong>de</strong>sluşitaina apariţiei. „Blasfemie, blasfemie! Strigauhahamii pe sălile tribunalului un<strong>de</strong> îl dăduseră înju<strong>de</strong>cată. Cine se cre<strong>de</strong>, un nou Iisus?” argumentauîn faţa ju<strong>de</strong>cătorilor. „Ăsta nu-i Mesia pe care-laşteptăm noi!” şopteau ei la vremea înserării copiilorîntorşi <strong>de</strong> la slujbele pline <strong>de</strong> pil<strong>de</strong>le rabinului.Catolicii nu s-au lăsat nici ei mai prejos, erijându-seîntr-un fel <strong>de</strong> apărători ai proscrisului. „Cevreţi <strong>de</strong> la el?! Să-l răstigniţi ca pe Iisus?” <strong>de</strong>clamaserăavocăţeşte: Până la urmă ju<strong>de</strong>cata seamână aşa cum se amânau mai toate ju<strong>de</strong>căţileprin acele locuri. Ortodocşii nu se implicară. Îl priveaupe cărătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong> <strong>de</strong> parcă ar fi fost strămoşulcreştinilor. Se simţeau la rându-le crucificaţi.I-au zis Andrei şi aşa i-a rămas numele. Tot ei erauaceia care-i dă<strong>de</strong>au un strop <strong>de</strong> apă sau un colţ <strong>de</strong>pâine. Purta <strong>cruce</strong>a în public în locul lor. Zi <strong>de</strong> zifără preget. Andrei îşi purta <strong>cruce</strong>a fie pentru ei, fiepentru sine. Cine ar fi putut spune?Nu se uita nici la stânga, nici la dreapta, nici48
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>în sus. Doar în asfaltul inert şi opac, <strong>de</strong> parcă ar fivrut să se topească în el. Iar când au cercetat dacănu cumva ar fi furat <strong>cruce</strong>a, au <strong>de</strong>scoperit cu stupoare,că parohul ortodox a lăsat-o la intrarea înoraş <strong>de</strong> izbelişte. Prelatul o uitase acolo, după ceoînlocuise cu una <strong>de</strong> marmură. Aşa a crezut el căse cuvenea să fie <strong>cruce</strong>a martirilor pentru care fuseseridicată <strong>cruce</strong>a <strong>de</strong> lemn. Ba chiar m-am bucuratcând am auzit că a luat-o un creştin… Cădoar e creştin, nu-i aşa?” zicea el uneori <strong>de</strong> parcăarfi vrut să-şi <strong>de</strong>a singur dreptate.Indiferent <strong>de</strong> cârtelile unora sau altora, Andreiîşi continua drumul cu tenacitate <strong>de</strong> invidiat.Ba chiar unii începuseră a ve<strong>de</strong>a că ceva începusea se schimba în viaţa tuturor.Primarul păru să fie mai aproape <strong>de</strong> durerileurbei. Consilierii aşiş<strong>de</strong>rea. Existau voci care ar fiputut pune mâna-n foc pentru revenirea la normalitatea afaceriştilor. Voci, voci, voci…Singura certitudine era mersul crucii princentrul oraşului, în fiecare zi, pe ploaie sau pevânt, <strong>de</strong> la începutul primăverii şi până în miezulverii, când schimbările în bine erau aproape sesizabile.Poate <strong>de</strong> aceea şi darurile creştinilor cătrepurtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong> se înteţiră. Ba chiar Andrei începusă se îngraşe. Iar rana <strong>de</strong> la grumaz să supureze.Crucea i se păru mai grea, mişcările mailente, iar trupul mai coborât în pulpele obosite.„Ar fi bine dacă ar duce <strong>cruce</strong>a şi prin capitală…”zise la năduf unul dintre creştinii sasistiţi <strong>de</strong>oarece nedreptate. Vorba nu prinse prea repe<strong>de</strong>.Lumea părea să se fi obişnuit cu Andrei, iar dacăel ar fi <strong>de</strong>cis să meargă acolo, la oamenii puterii, ar49
Gheorghe Andrei Neagufi fost la fel ca şi când n-ar fi ştiut <strong>de</strong> existenţa lui.Numai că din prea multă obişnuinţă, începuseră a-lneglija. Şi arareori îi mai dă<strong>de</strong>au câte o fărâmă <strong>de</strong>pâine sau o cană cu apă. „N-are <strong>de</strong>cât să-şi ia singur”,rosti într-o bună zi unul din prăvăliaşii ce nuse prea dăduse în vânt nici până atunci cu darul. Şitot el îl în<strong>de</strong>mnă: „De ce nu mergi tu la guvernanţi,Andrei?”Poate o să ne facă legi mai bune, dacă osă te aibă zilnic în faţa ochilor!” Aceeaşi muţenie.Nu răspun<strong>de</strong>a, nici măcar atunci când primea ceva,iritându-şi binefăcătorii. Puţinătatea darurilor îl redusepe Andrei la dimensiunile iniţiale. Umerii i seascuţiră. Zdrenţele albite <strong>de</strong> vipia tot mai îndârjităîi fluturau pe trupul slăbit. Gâlcevile religioase încetară.Indiferenţa tuturor se abătea <strong>de</strong> la o zi laalta peste trupul tot mai neîngrijit şi mai stors <strong>de</strong>putere. Şi cu toate că greutatea crucii nu mai erala fel ca la început, şi cu toate că piciorul ce se hârşiape asfaltul zgrunţuros se mai scurtase, iar <strong>cruce</strong>ase mai uscase. Andrei se simţea tot mai sleit.Locul încrucişării lemnelor <strong>de</strong>venise tot mai negricios,pentru că acolo îşi cuibărea grumazul ori <strong>de</strong>câte ori începea şi se sfârşea drumul crucii. Ameţit<strong>de</strong> foame şi <strong>de</strong> sete. Andrei se trezi într-una dinzile, doborât în mijlocul străzii. Crucea i se pogorâseasupra-i, ca o lespe<strong>de</strong> blândă, plăcută, lipindu-lcu obrazul <strong>de</strong> asfaltul încins. Era pentruprima dată când o asemenea simţire îi trezea întrup, fierbinţeală necunoscută. Şi dacă până atuncitălpile picioarelor băşicate nu simţiseră fierbinţealasmoalei, acum ar<strong>de</strong>au, ducând în trup dogoarea<strong>de</strong> nesuportat. Lacrimile nu-i aduceau alinare, săse poată ridica. Ar fi vrut să-şi poată purta <strong>cruce</strong>a50
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>din nou. Zadarnic. Rămas sub <strong>cruce</strong>, ocolit <strong>de</strong> maşini,nedumeri pe toţi binefăcătorii <strong>de</strong> altădată, ceipriveau cu iritate neputinţa. Asta şi pentru cătrecătorii ocoleau partea cu pricina şi nu le mai intrauîn magazin.„Aruncă-i bă o găleată cu apă!” se mai auzidindărătul unei vitrine vocea unui ins furios. „Poatete <strong>de</strong>zlipeşti…” îi zise altul după ce-i răsturnă căldareape trupul nemişcat. Trotuarele <strong>de</strong>veniserătot mai pustii. De un<strong>de</strong>va un echipaj <strong>de</strong> poliţie însoţit<strong>de</strong> o salvare, se apropie în linişte. Nici o sirenănu se auzea, <strong>de</strong> parcă s-ar fi ascuns că aurăspuns apelurilor telefonice date <strong>de</strong> mulţi, din ceîn ce mai mulţi anonimi. L-au ridicat. Mai întâi <strong>cruce</strong>a<strong>de</strong>zlipită cu greu din grumazul ce-şi aflasesălaş atâta vreme, apoi trupul. Duba poliţiei plecă.Portierele <strong>de</strong>schise lăsau ve<strong>de</strong>rii braţele crucii. Maşinasalvării îl ascunse pe Andrei cu totul. Apoi,când mulţimea se puse în mişcare şi ultimele raze<strong>de</strong> soare se topiră în băltoaca ce se usca pe asfaltulîncă fierbinte, viaţa re<strong>de</strong>veni ceea ce era, dintot<strong>de</strong>auna.Timpul începu a se slei peste toatelucrurile, până când minţile oamenilor încetară amai percepe că a existat cândva un purtător <strong>de</strong><strong>cruce</strong>.„Dar oare-l chema Andrei?” se mai auzi dincând în când plutind îndoiala, până când amorţi şiea între zidurile oraşului.51
Gheorghe Andrei NeaguHamilcarCamionul stopă în faţa casei. Soarele ieşisepe cer <strong>de</strong> câteva ceasuri şi tot <strong>de</strong> atâtea,locatarii forfoteau prin curte. Scoseserămobila, covoarele, lenjeria, vesela şi tot ceea cereprezentase existenţa lor. Când maşina îşi oprimotorul, se repeziră care-ncotro să-şi încarce agonisealaîn caroserie.― Staţi aşa! îi opri şoferul.Oamenii se opriră nedumeriţi. Lăsară josobiectele apucate, aşteptând. Nu se putea încărcafără rânduială.Se urcară calmi aşezându-se pe un<strong>de</strong> apucară.Unii în cabină alţii în caroserie.― Staţi o clipă! Strigă din spatele cabinei unbărbat ce părea a fi capul familiei.Coborî peste obloane cu gesturi obosite.Merse în fundul curţii. Din cuşca vopsită cu ver<strong>de</strong>,câinele îi ieşi în întâmpinare gudurându-se.Lanţul îl oprea să se arunce şi să se joacecum făcea <strong>de</strong> obicei. Neluând seama la nerăbdarealui jucăuşă, bărbatul îi <strong>de</strong>sfăcu zgarda, slobozindu-l.Câinele o tuli înfiorat <strong>de</strong> liberare.Oftând, bărbatul se urcă în camion, evitândsă-l mai privească. Camionul porni.52
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>Rămas singur, câinele se avântă după el cuacelaşi gând <strong>de</strong> hârjoană. Vacarmul străzi îl opri.Dezorientat, se întoarse în curte. Merse la castronulplin cu lapte şi pâine. Mâncă pe săturate, aşacum n-o mai făcuse. După care se tolăni pe trepteleîncălzite <strong>de</strong> soare <strong>de</strong> la intrare, cum se obişnuise<strong>de</strong>-a lungul anilor. Înserarea îl prinsepicotind. Adormi <strong>de</strong>-a binelea odată cu venireanopţii.Dimineaţa mâncă şi ultimele bucăţi <strong>de</strong> pâine,iar din balta <strong>de</strong> la cişmea lipăi <strong>de</strong> câteva ori. Zgomotulstrăzii în ziua aceea era mai persistent ca <strong>de</strong>obicei. În poarta casei se oprise un buldozer şi unexcavator uriaş. Câţiva oameni în salopetă intrarăgrăbiţi. Câinele se repezi la ei cu lătrături furioase,fără a reuşi să-i sperie. Oamenii îşi căutară <strong>de</strong>treabă.Furios câinele continuă să se repeadă la picioarelelor, până când unul dintre ei îl lovi cu o lopatăîntre coaste. Se retrase schelălăind sprecuşcă. Buldozerul îşi înfipse lama în gardul <strong>de</strong>lemn, croindu-şi potecă. În urma lui venea şi excavatorul.Apoi oamenii se urcară pe casă examinândacoperişul.― Nu-i bun <strong>de</strong> nimic, zise unul dintre ei făcândsemn buldozeristului să înainteze.Cu lama ridicată, buldozerul se înfipse în pereţiiînvechiţi <strong>de</strong> vreme, surpându-i.Pârâituri sur<strong>de</strong> răbufneau în văzduhul încins.Acoperişul se aplecă mai întâi, după care seprăbuşi <strong>de</strong>-a binelea. Câţiva ţigani ce aveau, căruţelepregătite, se repeziră asupra lemnului, ridi-53
Gheorghe Andrei Neagucând bucăţile zdrobite din molozul ogrăzii. Câineleîi privea năucit. Niciodată n-ar fi crezut că ar fiputut ve<strong>de</strong>a aşa ceva, iar el să stea <strong>de</strong>oparte sănu-şi apere curtea, casa.Ar fi vrut să se repeadă, dar când ve<strong>de</strong>a fălcilemetalice zdruncinând casa din temelii, spaimaîl reţinea. Ţiganii se înmulţeau văzând cu ochii.Buldozeristul, fără a mai ţine seama <strong>de</strong> eitrecu cu şenilele peste ruine spre casa vecină.Trecu prin gard cu aceeaşi uşurinţă, lăsândloc excavatorului grăbit să-ncarce maşinile ce soseaunecontenit din strada vecină.În drumul lui trecu şi peste cuşcă, strivind-osub şenile. Câinele abia avu timp să sară din calealui, plecând schelălăind <strong>de</strong> spaimă un<strong>de</strong>va, aiurea-noraş.* * *Domnul Georgescu ieşi la geam furios. Nuvăzuse lumina, dar îl sculase lătrăturile câinilor.Mai zări vecinii <strong>de</strong> la parter <strong>de</strong>schizând fereastraşi mai zări şi un câine strecurându-se înblocul lor.― Doamne, o să ne atace câinii, zise el făcându-şi<strong>cruce</strong>. Abia apucă să-şi termine semnulcrucii când pe trotuar zări trecând ceva sclipitor.Vehicul nu părea a fi, pentru că nu făcea niciun zgomot. Doar o lucire stranie în noapte, doaratât.Rămase cu privirile aţintite în întuneric aşteptând.Deodată, nişte irizări stranii înconjurară54
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>contururile ciudatului obiect din care ieşeau câtevasiluete mişcătoare. Le urmări cu teamă şi curiozitate.Văzu cum dispar printre ruinele şi săpăturileşantierului <strong>de</strong> peste drum. Molozul fusese ridicat,dar pivniţele şi locurile caselor rămăseseră surpate.Dispărură într-una din ele.Ar fi vrut să meargă să vadă, dar teama îlţintui locului. Aşteptă. Nu după multă vreme, strălucirileapărură din nou. Se mişcau când într-oparte când în alta, <strong>de</strong> parcă ar fi căutat ceva. Apoise apropiară <strong>de</strong> blocul lor. Ceva ca lumina unei lumânărise zări <strong>de</strong> la parter. Apoi crescu în intensitatepână când se făcu la fel <strong>de</strong> puternică, ca aunui bec electric.„A venit lumina” îşi spuse el repezindu-se lacomutator. Zadarnic, nu venise.Se aşeză în geamul său urmărind. Lumina <strong>de</strong>la parter rămase la fel <strong>de</strong> puternică.Siluetele se mişcau aruncând umbre nefireştipe pereţii casei scărilor. Semănau cu nişte făpturicu capete enorme şi cu un fel <strong>de</strong> coarne mici ţepoase<strong>de</strong>asupra capului. Umerii în penumbră lăsausă se înţeleagă existenţa unor mantii. Erau doarumbre ce se mişcau şi nu putea înţelege ce anumear fi putut fi.* * *Lumina crescu treptat în păcura nopţii, <strong>de</strong>parcă un reostat i-ar fi reglat intensitatea până lastrăluciri orbitoare.Hamilcar se luase după miros până cândajunsese în faţa blocului Câinele se ridică pe labele55
Gheorghe Andrei Neagudin faţă, apoi nemaiputând suporta atâta luminăîşi ascunse botul sub treptele spălate <strong>de</strong> curgereanemiloasa a ploilor.Apoi simţi <strong>de</strong>odată o căldură nefirească străbătându-iblana până în adâncul trupului. Schelălăişi se ascunse şi mai mult sub treptele <strong>de</strong> piatră.Alte schelălăituri se auziră prin tot cartierulstrăbătut brusc <strong>de</strong> atâta lumină. Scântei nefireştitrosniră-n văzduh, căzând <strong>de</strong>-a lungul stâlpilor <strong>de</strong>beton. Apoi totul recăzu în întunericul <strong>de</strong> mai înainte.Numai urletele câinilor răzleţiţi, rămaşi fărăcase, din cartierul <strong>de</strong>molat, se auziră la fel <strong>de</strong> puternic.Câteva geamuri se <strong>de</strong>schiseră ca nişte găvaneoarbe, în noapte. Locatarii mutaţi în blocurilenoi, treziţi <strong>de</strong> hărmălaia canină, încercau să scrutezeîntunericul. Unii fluierară prelung, alţii huiduiră,dar fără nici un folos. De la parterul blocului,<strong>de</strong> sub treptele un<strong>de</strong> se adăpostise Hamilcar, ovoce <strong>de</strong> femeie se auzi în noapte.― Oare Hamilcar al nostru ce-o face?Cβinele recunoscu glasul femeii stăpânuluisău. Se bucură. De două zile îi căuta, iar acum îiaflase.Ieşi <strong>de</strong> sub trepte cu fereală, întră pe uşa <strong>de</strong>la intrare în bloc şi începu să zgrepţăne la uşa <strong>de</strong>un<strong>de</strong> mirosuri <strong>de</strong> mâncăruri cunoscute îi aduceauaminte <strong>de</strong> stăpân. Uşa se <strong>de</strong>schise, iar în pragul eiapăru cu o lumânare în mână el, bărbatul şi stăpânulcasei. „Oare mă va primi?“ se întrebă câineleretrăgându-se puţin <strong>de</strong> pe preşul din faţa uşii.― Veniţi să ve<strong>de</strong>ţi, zise Georgescu <strong>de</strong>schizânduşa larg către cei dinlăuntru.56
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>― Hamilcar, Hamilcar al nostru, spuse băiatulrepezindu-se să-i cuprindă capul în braţe. Câineleîi sări la piept bucuros.Intră în casa luminată doar <strong>de</strong> lumânareaaprinsă. Primi bucuros pâinea şi laptele turnat întruncastron emailat. Mâncă cu grijă şi cu teama <strong>de</strong>a nu fi izgonit, înfulecând pe nemestecate totul. Îlpriviră.Uşa se închise în urma lui, iar el rămase înlăuntruscheunând uşor <strong>de</strong> mulţumire.Femeii îi dădură lacrimile.* * *Domnul Georgescu nu se mai sătura privindumbrele stranii ce se <strong>de</strong>senau prin ferestrele <strong>de</strong> laparter.Hotărî că e bine să coboare. În bloc toatălumea dormea. Nici un zgomot nu tulbura linişteace se instaurase în întreg car tierul. Câinii îşi încetarăhărmălaia, lumina electrică tot nu venise, aşacă îşi luă lanterna, uitând că <strong>de</strong> multă vreme numai avea baterii. O aruncă furios.Zgomotul izbiturii se răspândise într-o stranieîmpletire cu spaţiul în tot blocul, <strong>de</strong> parcă ar fi trasun foc <strong>de</strong> pistol. Se înspăimântă. Spaima îi retraseelanul iniţial, iar dorinţa <strong>de</strong> a afla ce se întâmpla laparter îi dispăru aproape în întregime. „Ce-mi trebuiemie? Fiecare cu ale sale“ îşi zise el aşezându-sepe un fotoliu. Acesta scârţâi prelung,înfiorându-l. Se ridică grăbit <strong>de</strong> parcă s-ar fi aşezatpe cuie. Zări pe ferestrele <strong>de</strong> la parter iarăşi umbreîntr-o permanentă mişcare. Nici un sunet. Asta îl57
Gheorghe Andrei Neaguintriga. Dacă ar fi auzit zgomote, ţipete, sau, oricealtceva ce ar fi însemnat viaţă, nu i-ar fi stârnit curiozitatea,dar aşa. Trebuia să <strong>de</strong>zlege acest mister.Căută bricheta. La flacăra ei zări pachetul <strong>de</strong> ţigări.Îşi aprinse o ţigară, sperând să se liniştească. Degeaba.Starea <strong>de</strong> nelinişte ce pusese stăpânire pefiinţa lui se accentua. Se hotărî să meargă la parter.Nu mă putea suporta starea aceasta <strong>de</strong> incertitudine.* * *Câinele simţi cum uşa se închise fără zgomotîn urma lor. Pe casa scărilor cu lumânarea în mână,Georgescu privea prostit la mişcările ciudaţilor, fărăa putea schiţa nici un gest din cadrul uşii <strong>de</strong> la intrareaîn bloc, un<strong>de</strong> apărură cele trei fiinţe ciudate,înfăşurate-n mantii stranii, argintii. Ochii şi faţa nuli se putea zări din cauza unor căşti enorme, terminateîntr-un fel <strong>de</strong> coroane cu fire lungi, tremurân<strong>de</strong>,ce licăreau răspândind o lumină ciudată.Apoi flacăra lumânării se rigidiză şi se mări nefiresc<strong>de</strong> mult. Bărbatul o scăpă din mână înspăimântat.Căzută pe covor lumânarea îşi continuă ar<strong>de</strong>rea.Femeia se repezi s-o ridice, dar rămase uimităcu ea în podul palmei.― E rece, mai putu ea să rostească. Rămasăca <strong>de</strong> piatră cu lumina izvorând din palmă, femeianu schiţă nici un gest când bărbatul i-o luă dinmână. Dar parcă nu i-ar fi luat-o, din palma ei continuasă se reverse lumină. Câinele se repezi la ciu-58
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>daţii vizitatori mârâind.― Hamilcar ! striga Georgescu vrând să-loprească.Dar era prea târziu. Un fascicol luminos ţâşnidintr-una din razele coroanei <strong>de</strong> pe creştetul străinului,spre capul câinelui <strong>de</strong>slănţuit. Un schelălăitprelung şi trupul îi căzu inert pe pardoseala holului,alăturea <strong>de</strong> covorul lung ce traversa trepteleîncă <strong>de</strong> la intrarea blocului. Un firicel <strong>de</strong> sânge i seprelingea uşor, sub privirile bărbatului încremenitla rându-i cu lumina în mână. Copilul ce priviseuluit <strong>de</strong>sfăşurarea rapidă a celor întâmplate, se repezila rându-i spre necunoscuţi.― Criminalilor ! strigă el lovind cu pumnii înmantia celui mai apropiat. Abia <strong>de</strong> se putuse feri<strong>de</strong> trupurile încremenite ale părinţilor pentru aajunge la ei, iar acum, odată ajuns, văzu cu durerecum loviturile lui sunau în mantia argintie, carăpăitul ploii pe acoperişul <strong>de</strong> tablă al casei.Trecut din uluiala <strong>de</strong> început, băiatul continuasă lovească şi cu picioarele în străinii ciudaţi,care-l imobilizară în acelaşi fel. Un spot luminos albăstruiîi înfăşură trupul, încremenindu-l.Străinii păşiră pe lângă oamenii rigidizaţi spreinteriorul apartamentului. Deschiseră uşa dormitoruluifără a o atinge. Întinsă pe pat, acoperită <strong>de</strong>o pătura viu colorată, fetiţa dormea cufundată însomnu-i fără vise.Toată ziua se sbenguise iar acum, frântă <strong>de</strong>obo seală, nu simţise nimic din tot ce se întâmplase.De aceea nu schiţă nici măcar un gest la intrareastrăinilor în cameră, continuând să doarmăprofund. Aceştia după care se aplecară <strong>de</strong>asupra59
Gheorghe Andrei Neaguei, o priviră cu insistenţă. Fetiţa se trezi, se întinsezâmbind, <strong>de</strong>zvelindu-se. Părul îi era <strong>de</strong>sfăşurat peperna imaculată, ca o pată <strong>de</strong> lumină. Vizitatorii oatinseră, <strong>de</strong> parcă ar fi vrut să se convingă <strong>de</strong> existentaei. Atingerea lor o făcură pe fetiţă să râdă şisă se trezească.Se trezi râzând, privind cu ochii somnoroşi lafigurile ciudate, aplecate <strong>de</strong>asupra ei. I se păru căîncă mai visează.Visul pe care-l trăia acum aievea încă nu pusesestăpânire pe întreaga-i fiinţă. Întrebă ca întransă:― Cine sunteţi voi?Străinii se priviră între ei, neştiind ce săspună. Căutau în memoria lor sensul rostirii acesteifiinţe ce-şi lansa cu nevinovăţie semnele treziriişi al curiozităţii.― Noi, suntem, noi, răspunse unul cu greutate.Sunetul îi venea <strong>de</strong> un<strong>de</strong>va <strong>de</strong> <strong>de</strong>parte, <strong>de</strong>sub casca <strong>de</strong> sticlă şi metal aşezat <strong>de</strong>asupra umerilor.Fetiţa îl privi nedumerită. Se mai întinseodată vrând s-adoarmă din nou.* * *Domnul Georgescu se trezi din amorţeala celcuprinse pe hol. Coborî treaptă cu treaptă celedouă etaje ce-l <strong>de</strong>spărţeau <strong>de</strong> parter. Licărul ţigăriiş-il sporea trăgând mereu din filtrul strâns întredinţi. Din când în când îşi aprin<strong>de</strong>a bricheta, stră-60
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>luminând pereţii scufundaţi în întuneric. Apoi, îşidădu seama că nu avea nimic cu care să se apere.Să-şi fi luat măcar un cuţit. „Sau mai bine satârul“îşi zise el ajungând în faţa uşii <strong>de</strong> la intrare. Cuprins<strong>de</strong> o teamă ce nu şi-o putea lămuri se întoarse.Urcarea celor două etaje îl obosi. Deschiseuşa cu greutatea trupului cu iuţeală nefirească.Intră în bucătărie pe dibuite, aprinse din noubricheta, şi apucă din sertar coada satârului. Îlapucă cu mâna tremurând.Genunchii i se muiară.Cu satârul într-o mână şi bricheta în cealaltăse aşeză să-şi tragă sufletul pentru câteva clipe,pe scaunul melaminat abia cumpărat pentru bucătăriacea nouă.Apoi se ridică îmbărbătându-se: „Fie ce-o fi“îşi zise ieşind din nou pe uşă, hotărât să <strong>de</strong>slegemisterul. Nu mai ştia ce se petrecuse în jurul săucu cîtva timp în urmă.Cobori din nou cele două etaje, simţindu-şitranspiraţia coborând <strong>de</strong>-a lungul şirei spinării cu orăceală nedorită. Când mai avea câteva trepte <strong>de</strong>coborât, uşa celor <strong>de</strong> la parter se re<strong>de</strong>schise. Învăluiteîntr-o lumină nefirească, cele trei siluete înfăşurateîn mantii argintii pluteau fără nici unzgomot, spre ieşirea din bloc.Domnul Georgescu le privi uluit după care,sări peste cele câteva trepte, cu satârul ridicat,asupra a ceea ce însemna cap, al celui din urmăciudat vizitator. Lovi cu sete. Sfera <strong>de</strong> pe umeriicelui lovit plesni. Satârul se dovedise puternic. Cellovit căzu. În că<strong>de</strong>re se sprijini <strong>de</strong> umerii celor din61
Gheorghe Andrei Neagufaţă, întorşi odată cu zgomotul produs spre impru<strong>de</strong>ntulatacator. O lumină stranie îl orbi pe atacator.Mâinile-i slobo ziră coada satârului care căzu cuzgomot pe mozaicul holului. Sprijinit <strong>de</strong> ceilalţi,străinul se lăsă mai mult târât <strong>de</strong>cât purtat <strong>de</strong> soţiilui, spre ieşire, în vreme ce Georgescu, orbecăindcu mâinile întinse dădu peste tocul uşii vecinilor <strong>de</strong>la parter peste pragul căreia se prăbuşi fără cunoştinţă.* * *În urma lor, luminile din apartament mai pâlpâirăo clipă, după care începură să pălească, pânăcând femeia scoase un strigăt <strong>de</strong> durere, din cauzalumânării ce-şi recă pătase căldura firească. Rigiditateacorpurilor dispăru ca prin farmec, odată cudispariţia luminii nefireşti. Lumânarea căzută dinnou pe covor fu ridicată cu repeziciune <strong>de</strong> femeiagrijulie.― Ce-i asta ? îi zise bărbatul privind la trupulîntins peste pragul lor.Femeia privi la rându-i nedumerită la câinelece stătea nemişcat în holul lor.― L-a omorât ! L-a omorât cu satârul, ziseea cu spaimă, arătând spre satârul însângeratcăzut pe holul <strong>de</strong> mozaic.Georgescu îşi privi câinele cu durere.― Hamilcar, murmură el stins, părăsindu-l peholul <strong>de</strong> la parter.Sângele închegat arăta că iremediabilul i seîntâmplase. Pe satârul lui şi pe pijamale, era numaisânge.62
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>Deci el era vinovatul!. Femeia îl apucă <strong>de</strong> reverelepijamalei şi-l zgâlţâi.― L-ai ucis, nenorocitule, l-ai ucis ! strigă lael cu vehemenţă.Georgescu se <strong>de</strong>zmeticea cu greu sub privirileîndurerate ale celor din jur. Pe chipul lui buimăcealase accentua tot mai mult. Nu putea să–şiexplice ceea ce văzuse. Se ridică tăcut, îşi luă satârulşi se urcă fără să rostească un cuvânt petreptele ce duceau la etaj spre apartamentul său,sub privirile consternate ale vecinilor <strong>de</strong> la parter.― Dar poate că n-a fost el, zise un băiat <strong>de</strong>la parter ce părea că încă se mai află sub imperiulcelor întâmplate.Nici tatăl şi nici mama nu-l contraziseră şi nicinu-l în curajară să spună ceva. Teama pe care osimţeau plutind în aer, încă mai era stăpână pe sufletelelor. Bărbatul şi băiatul se îmbrăcară pe tăcutesub privirile tăcute ale mamei. Luară leşulcâinelui şi plecară să-l duca un<strong>de</strong>va în noapte. Desus, <strong>de</strong> la etajul doi, domnul Georgescu văzu cumvecinii cărau ceva ce nu se putea <strong>de</strong>sluşi prea bineîn întunericul nopţii. Îi văzu dispărând într-una dinpivniţele în care dispăruseră şi străinii aceia ciudaţi.Îi mai urmări înapoindu-se, după care maizări cum pe locul <strong>de</strong>, o flacără verzuie sfâşie întunericul.Terenul viran, arăta straniu în lucirea opalescentăemisă fără <strong>de</strong> nici un înţeles. Apoi domnulGeorgescu văzu cu spaimă cum lumina se înalţăiute, spre ce rul presărat cu stele. Pe măsură ce seîn<strong>de</strong>părta se amesteca printre ele, <strong>de</strong>venind o stea63
Gheorghe Andrei Neaguîn mişcare, până când nu se mai putu <strong>de</strong>sluşi.Atât Georgescu cât şi cei <strong>de</strong> la parter se cruciră,apoi rămaseră ne mişcaţi, gândindu-se fiecareîn felul lor la cele întâmplate.Dimineaţa îi găsi obosiţi. Fără voia lor sereîntâlniră în faţa blocului. Domnul Georgescu îi salută,traversă strada şi se pierdu pe terenul din faţablocului. Vroia să se convingă la lumina zilei, <strong>de</strong>a<strong>de</strong>vărul celor întămplate.Găsi cu uşurinţă pivniţa un<strong>de</strong> întraseră maiîntâi străinii şi apoi vecinii <strong>de</strong> la parter, dar nu văzunici o urmă. Nici <strong>de</strong> oameni şi nici <strong>de</strong> câine. Înfricoşatieşi <strong>de</strong> acolo cu mişcări repezi, furişate, apropiindu-sespre locul <strong>de</strong> un<strong>de</strong> plecase lumina. Nimic,nici o urmă, nu părea să indice că se întâmplaseceva. Doar terenul uşor carbonizat, putea fi unsemn <strong>de</strong> trecere a ceva ce nu putea fi încă explicat.Domnul Georgescu se <strong>de</strong>părta grăbit.64
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>DecoraţiaSeful <strong>de</strong> post se dădu jos din şaua bicicletei,năduşit. Îşi scoase cascheta şi-şi ştersefruntea, cu batista mototolită şi jilăvită <strong>de</strong>transpiraţia ce-i umezise buzunarul <strong>de</strong> la spate alpantalonului Praful în care-şi înfipsese cizma, seaşternuse ca o pulbere fină până sus, pe carâmbullustruit în fiecare dimineaţă. Tuşi, îşi drese glasul,scuipă în praful drumului făcând în cocoloş, apoitrecându-şi mâna peste mustaţa ţepoasă, bătu înpoarta casei la care se oprise.Un lătrat <strong>de</strong> câine fu singurul răspuns. Fluierăcu două <strong>de</strong>gete băgate în gură, prelung flăcăieşte.Nimic. Strigă:― Ba<strong>de</strong> Antoane ! Nimic.Alese din praful drumului o piatră, cu carecontinuă să bată în gardul <strong>de</strong> scândură unsă cu păcurădin vremuri da <strong>de</strong>mult. Din când în când seoprea ascultând. Câinele lătră tot mai furios, darbătrânul să răspundă pace.― Nu-i acasă dom’ plutonier se auzi <strong>de</strong>odatăvocea unui copil din vecini.― Da un<strong>de</strong>-i măi ţâcă ? întrebă plutonierulcu mirare.― E în ţarnă după buruiană, zise copilul fu-65
Gheorghe Andrei Neagugind la umbra straşinei casei sale.Plutonierul mai scuipă odată-n praful drumului,uitându-se cum se mai făcea o mărgeluşăsub dogoarea nemiloasă a soarelui. Ştia cam peun<strong>de</strong> se ducea moşul. Nu era <strong>de</strong>parte, dar pe călduraasta, nici el nu mai avea chef să-l mai caute.Avea să-i lase chemarea în poată, acolo un<strong>de</strong>poştaşul îi lăsa <strong>de</strong> obicei ziarul. În mod sigur moşulavea să-l caute, să vină.Încălecă din nou bicicleta, stârnind colbuldrumului. Îşi săltă <strong>de</strong> câteva ori şezutul căutându-şio poziţie cât mai comodă în şaua tocită<strong>de</strong> atâta întrebuinţare, <strong>de</strong>părtându-se pe uliţa satului.Seara bătrânul se întoarse vioi şi plin <strong>de</strong> mişcorici.Îşi coborî <strong>de</strong>saga <strong>de</strong> pe umăr, plină cu mohorşi volbură sălbatecă, culeasă din tarlaua cu sfeclă<strong>de</strong> zahăr a CAP-ului. Moşul îşi băgă <strong>de</strong>getele noduroaseîn cutia <strong>de</strong> ziare. Le găsi. Avea ce citiseara. „Dar asta ce-o mai fi?” se miră el <strong>de</strong> hârtialăsată <strong>de</strong> plutonier. Înainte <strong>de</strong> a se apuca s-o <strong>de</strong>sfacă,se uită jur împrejur, <strong>de</strong> parcă s-ar fi temutsă-l vadă cineva. Apoi o <strong>de</strong>sfăcu chiar acolo, lapoartă. Încă mai putea citi fără ochelari.„Stimate tovarăşe,În amintirea curajoaselor fapte <strong>de</strong> arme săvârşite<strong>de</strong> du m neavoastră, vă invităm să participaţila festivitatea <strong>de</strong> <strong>de</strong>corare care va avea loc înziua <strong>de</strong>…la casa <strong>de</strong> cultură a sindicatelor ju<strong>de</strong>ţene.Comitetul veteranilor <strong>de</strong> război”.O stampilă, o semnătură şi un nume <strong>de</strong> general,era tot ce mai putea <strong>de</strong>sluşi pe hârtia luci-66
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>toare, cu antetul forţelor armate.„Ptii drăcia. Şi casa cui o las? Vaca, orătăniile,porcul. Cine are grijă <strong>de</strong> ele ?“ cugetă el plin<strong>de</strong> obidă. S-ar fi dus cu mare plăcere, dar cu a<strong>de</strong>văratnu-şi putea părăsi gospodărioara lui. Cu ea îşiîntreţinea bătrâneţile. Pensia <strong>de</strong> la cooperativă îiajungea doar <strong>de</strong> ţigări şi <strong>de</strong> săpun. De la vacă avealaptele, smântâna şi brânza, iar <strong>de</strong> la porc jumările.Ouăle le mai dă<strong>de</strong>a profesorilor navetişti. Decând rămăsese singur, moş Anton, prefera să selipsească el însuşi <strong>de</strong>cât să-i ştie pe alţii suferind.Mai fusese chemat <strong>de</strong> câteva ori, mai alescât mai fuseseră ruşii în ţară, dar după aceea îl uitară.Camarazii <strong>de</strong> front se prăpădiseră unul câteunul. Şi cei <strong>de</strong> la Don şi cel din Tatra. Primii fuseserămai bătrâni şi nevoiţi să <strong>de</strong>a socoteală pentrucă nu refuzaseră a merge în est. Ceilalţi au dispărutmai târziu. Ar fi fost buburos să se ducă.Toată noaptea nu se putu hotărî. Se zvârcoliseîntr-una, <strong>de</strong> parc-ar fi stat pa jăratec. Dimineaţase sculă împovărat <strong>de</strong> nehotărâre.Aruncă grăunţe la găini, bodogănind <strong>de</strong>parcă ale ar fi fost vinovate <strong>de</strong> nehotărârea lui.Vacii îl dădu iarba adusă <strong>de</strong> cu seară, alături<strong>de</strong> un snop <strong>de</strong> strujeni cumpăraţi cu mare greutate<strong>de</strong> la IAS-ul vecin, la CAP au preferat să le <strong>de</strong>afoc <strong>de</strong>cât să-l vândă. Care-au apucat <strong>de</strong>-au furatau apucat, care nu, s-au dus la IAS sau prin alteju<strong>de</strong>ţe.Vaca apucă lacomă din volbura pusă în iesle.Bătrânul o lovi cu piciorul, ciudos.Apoi dându-şl seama că fusese nedrept,apucă găleata cu zăr şi lături, muind câţiva pumni67
Gheorghe Andrei Neagu<strong>de</strong> mălai şi o răsturnă în teica porcului, înainte <strong>de</strong>a pleca din nou la tarlaua plină <strong>de</strong> buruieniTârziu când soarele se înălţase <strong>de</strong>asupra satului,o maşină stârnea praful gros, în grabă.În urma ei, oamenii ieşeau pe la porţi, curioşi.Ajunsă în dreptul porţii bătrânului, se opriîntr-un imens nor <strong>de</strong> praf. Fără a mai aştepta capraful să se aşeze, portierele se <strong>de</strong>schiseră. Dinmaşină, cu paşi grăbiţi se năpusti şeful <strong>de</strong> post.Trase <strong>de</strong> clanţa porţi, fluieră, stârnind din nou câinele.― Ba<strong>de</strong> Antoane, ba<strong>de</strong> Antoane !Din spatele lui, şoferul îi repeta strigătul, neîndrăznindsă înainteze, <strong>de</strong> teama câinelui întărâtatce se zbătea în lanţul priponit <strong>de</strong> stâlpulcerdacului.― Degeaba, spuse plutonierul dβnd cu lehamitedin mβini.Plecară, speriind orătăniile <strong>de</strong> pe margineaşanţului ce străjuia drumul, prin tot sătul. După ultimacasă, o cotiră pe un drum secundar, hurducăindprin făgaşe, spre tarlaua cu sfeclă <strong>de</strong> zahăr.Îl zăriră pe bătrân <strong>de</strong> <strong>de</strong>parte.Se apleca din când în când după buruieni,smulgându-le din rădăcini cu furie. Zgomotul maşiniiîl făcu să-şi îndrepte spinarea şi privirile sprecapătul tarlaleiÎi zări pe cei doi îndreptându-se în fugă şi seminună.― Ba<strong>de</strong> Antoane, n-ai găsit chemarea? ziseplutonierul gâfâind.Bătrânul îl privi tăcut.68
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>― Nu spui nimic? îl întrebă şi şoferul mirat.― D-apoi ce să zic.― Cum ce ?! tovarăşul prim m-a trimis personalcu maşina să te iau şi dumneata nu ştii ce săzici, zise şoferul uşor iritat.― D-apoi chiar, ce să zic. Nu-mi pot lăsă nicivaca şi nici orătăniile flămân<strong>de</strong>. O să lipsesc toatăziua. Maşini nu-s, trenuri le merg anapoda. Eu cepot face.― Cum ce ? Urcă-n maşină moşule, se oferiel.― Aşa ? zise bătrânul arătând spre hainele<strong>de</strong> lucru, peti cite cu mâna lui şi <strong>de</strong>colorate <strong>de</strong>soare.― Nu mai avem timp <strong>de</strong> altele. Până la ju<strong>de</strong>ţfacem aproape o oră, iar adunarea trebuie să fi început,adăugă şoferul cu un fel <strong>de</strong> îngrijorare înglas.Bătrânului nu-i venea să-şi creadă urechilor.De uimire nu mai putea scoate o vorbă. Totuşi aşanu se putea duce. Trebuia să se schimbe.- Lasă asta acum, îi zise plutonierul apucându-lcu hotărâre.- Avem noi cu ce te îmbrăca acolo, încercăsă-l liniştească şoferul, pornind în trombă prin mijloculsatului. În urma lor, cei ce ieşiseră pe la porţi,spuneau:― Să ştii că l-au luat pe moş Anton,Ajunseră în mai puţin <strong>de</strong> un ceas în spatelecasei <strong>de</strong> cul tură a sindicatelor, un<strong>de</strong> vreo doi bărbaţiîşi tot aţinteau privirile îngrijorate când spreuşa <strong>de</strong> un<strong>de</strong> aşteptau veşti neplăcute, când sprestrada <strong>de</strong> un<strong>de</strong> sperau s-apară maşina. Când îi ză-69
Gheorghe Andrei Neaguriră răsuflară uşuraţi.― L-ai adus? zise metodistul casei <strong>de</strong> culturăcătre şoferul ce cobora din maşină.― Păi cum altfel, se împăună el, <strong>de</strong>schizânduşa din spate.― Aşa?! nu se putu obţine metodistul. Cuhainele astea?!― Las că mai găseşti tu ceva prin gar<strong>de</strong>robă.― Ce ştii tu. De când cu autofinanţarea n-ambani nici <strong>de</strong> salariu, dar da gar<strong>de</strong>robă, spuse el, îndreptându-sespre uşa <strong>de</strong>schisă. Îl dădu pe mânafemeilor <strong>de</strong> serviciu şi al fetelor <strong>de</strong> la dansuri popularesă-l îmbrace cu ce s-o găsi.Sala era plină. Se împlineau un număr <strong>de</strong> ani<strong>de</strong> la luptele <strong>de</strong> eliberare, veneau generali din capitală,şi din comitetul central.Primul secretar era nemulţumit. Abia <strong>de</strong> putuseră<strong>de</strong>pista zece veterani, şi nu se prezentasenici unul la festivitate. Câţiva erau bolnavi, uniierau plecaţi <strong>de</strong> acasă, alţii refuzaseră să vină, iaracţiunea risca să fie ratată.Organele oficiale mai întârziară. Nerăbdareacelor din sală crescuse.Adunarea o <strong>de</strong>schise primul secretar. În cuvântullor generalii arătară importanţa lup tei <strong>de</strong>eliberare. Niciunul nu fusese pe front, dar ştiau săpoves tească. În sală, pe rândul din faţă şe<strong>de</strong>a bătrânulAnton. Îi dăduseră o pereche <strong>de</strong> pantofi cutalpa groasă, o că maşă violetă, o cravată în culorivii, peste care-l puseseră un sacou alb, şifonat.Pantalonii negri arătau la fel <strong>de</strong> şifonaţi, chiar dacăerau dintr-un material ce imita pielea naturală.Îl ridicară în picioare să-l vadă sala, apoi îl70
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>invitară la tribună.Bătrânul abia <strong>de</strong> mai putea păşi. Pantofii îlfăceau să-şi amintească <strong>de</strong> vremea copilăriei, cândmer gea pe picioroange. Ajunse cu greu pe scenaîmpodobită, strânse mâna generalului, întînsemâna pri mului secretar şi tuturor celorlalţi <strong>de</strong> pescenă, apoi se lăsă îmbrăţişat şi se bucură <strong>de</strong> stălucireamedaliei înfipte-n reverul hainei. Când coborîcele câteva trepte ale scenei, mai mai să seprăbuşească. Noroc că unul dintre participanţi serepezi să-l sprijine.Când adunarea se termină, prezidiul se retrase,iar participanţii părăsiră sala nevenindu-le săcreadă că au scăpat aşa <strong>de</strong> repe<strong>de</strong>.Rămas singur în sală, bătrânul privi în jurullui nedume rit. Plecau cu toţii. Ar fi vrut să-l strigecareva.Îi era ruşine. Când rămase singur, îşi <strong>de</strong>scălţăpantofii aceia ciudaţi. Cu tălpile goale se simţeamai stăpân pe picioare.Ieşi afară, pe uşa principală. Înconjură clădireapână ajunse în spatele ei. Se aştepta să-l găseascăpe plutonier sau pe şoferul care-l adusese.Dar nimic. Abătut se aşe ză pe una din treptele încinse<strong>de</strong> soare.Mai scoase odată hârtia cu pecete prin carei se acorda lui şi numai lui înalta distincţie. Zâmbi.Deschise şi cutiuţa, în care se odihnea medalia peun pluş vişiniu. O rază <strong>de</strong> lumină se reflectă pe chipullui, luminându-l. Se bucură.Oftând închise cutia. Chipul i se înnegură.„Un<strong>de</strong> mi-or fi hainele“ se pomeni el căutând cuprivirile spre uşile <strong>de</strong>ja închise.71
Gheorghe Andrei NeaguAşa nu se putea duce în sat, dar nici să maiîntre să le caute nu-i venea. Oftând, plecă <strong>de</strong>sculţspre autogara oraşului. Ştia că toţi aveau să cautesă-l <strong>de</strong>scoase văzându-l cu straiele alea ciudate,dar nu avea altă scăpare. Asfaltul îi fripse tălpilemai mult <strong>de</strong>cât pământul din satul lui.Căuta porţiunile cuprinse <strong>de</strong> umbra blocurilorînalte, dând impresia că s-ar furişa.Ajunse la autogara îşi dădu seama că nuavea nici un ban. „Poate găsesc vreun consăteansă mă împrumute” îşi zise el încurajându-se.Nu era nimeni. Şi-i mai era şi foame pe <strong>de</strong>asupra.Se aşeză ostenit pe o bancă. Îi venea să-ispună cuiva păţania, dar n-avea cui. Privea la casa<strong>de</strong> bilete aşteptând să-şi zărească vreun cunoscut.Îşi dădu seama că nimănui nu-i păsa <strong>de</strong> straielelui.Începu să se liniştească. Nişte tineri se hârjoneaufără griji în apropierea lui. Îi privi cu drag.Fusese şi el tânăr. Zburdălnicia lor îl făcea săse simtă puternic, ca atunci când fusese în război.Fusese ca ieri. Abia re crutase când războiul a şi început.A trecut graniţa până la Cotul Donului. Deluptat n-a prea luptat, că venea mereu în urmanemţilor. A fost şi la O<strong>de</strong>sa şi în încercuirea din Crimeia.Acolo a stat <strong>de</strong> vorbă chiar şi cu duşmanul.Nu trăgeau nici ei şi nici ruşii. Aşa făceau propagandăşi-i în<strong>de</strong>mnau să plece acasă, <strong>de</strong> parcă ar fivenit <strong>de</strong> bunăvoie.„Tii, ce vremuri” gândi bătrânul scărpinânduşicreştetul pleşuv cu <strong>de</strong>ge tele boante. Tinerii îşi72
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>încetară joaca, părăsind holul casei <strong>de</strong> bilete.Le venise autobuzul. Moş Anton rămase cugândurile lui, cu privirile aţintite în gol. Gândurile îşicontinuau drumul.Se ve<strong>de</strong>a ieşit din încercuirea <strong>de</strong> la Crimeia,fugind prin Constanţa bombardată, spre Moldovalui.N-a mai ajuns. Întoarcerea armelor l-a prinspe drum. Românii <strong>de</strong>zorientaţi, <strong>de</strong>zarmaţi, fugeaupitulaţi prin porumbişti şi păduri spre casele lor.Cei mai fricoşi mergeau grupaţi în jurul acâte unui ofiţer aşteptând <strong>de</strong> la el salvarea. SoldatulAnton se nimerise lângă un grup condus <strong>de</strong> unmaior <strong>de</strong> stat major. Pentru a nu fi luaţi prizo nierişi dus în lagărele din Siberia, s-au <strong>de</strong>clarat gata sălupte alături <strong>de</strong> ruşi, crezând că le va fi mai uşor.Dar n-a fost aşa. Erau băgaţi mereu în linia întâi,uneori chiar şi în câmpurile minate. Numai aşa seexplică moartea sutelor <strong>de</strong> mii <strong>de</strong> români în câtevaluni,― Ce faci aici ba<strong>de</strong> Antoane? îi întrerupseamintirile vocea directorului <strong>de</strong> şcoală.Moş Anton îşi ridică privirile ca trezit dintr-ostare ce nu mai era a lui. Apoi faţa i se lumină. Întâlnireacu directorul navetist, întâlnirea cu un omcare ar fi putut să-l înţeleagă, era tocmai ceea ce-itrebuia.Îi povesti haotic şi ciudat tot ce pătimise. Directorulrâse eu poftă, apoi îi cumpără el însuşi biletul.Cu sufletul împăcat, moş Anton, <strong>de</strong>schisepoarta şubrezită <strong>de</strong> vreme şi <strong>de</strong> ploi. Câinele nu-llătră dar nici nu se mai arătă în lanţul <strong>de</strong> la picio-73
Gheorghe Andrei Neagurul cerdacului. Intrigat, moşul se îndreptă spregrajd.Nici vaca nu mai era. Dădu iute colţul caseispre coteţul porcului. Nici un guiţat.Câteva urme <strong>de</strong> sânge închegat în iarba curţii.Nu-şi putea închipui ce putea fi asta. Vacaputea s-o ia văcarul sau vecinul, dar porcul şi câinele…Îşi roti privirile prin curte. Nici o găină. Neînţelegândnimic, ba<strong>de</strong>a Anton se aşeză pe treapta<strong>de</strong> la intrare, cuprinzându-şi capul între mâini. Eracopleşit. Nu putea înţelege.Spre asfinţit, umbrele copacilor se întin<strong>de</strong>aulacome, cuprinzându-i straturile <strong>de</strong> ceapă şi <strong>de</strong>morcovi, florile şi butucii <strong>de</strong> vie. Doborât <strong>de</strong> atâtealucruri fără <strong>de</strong> înţeles, se ridică să între în casă. Purşi simplu nu-l venea să creadă nici ceea ce văzusecu ochii lui. Cutia medaliei îi frigea mâinile obosite.Se întinse în patul <strong>de</strong>sfăcut aşteptându-şi somnul. Voia s-adoarmă, să uite <strong>de</strong> toate.Degeaba somnul nu se lăsă a<strong>de</strong>menit.Se sculă, privi la hainele atârnate <strong>de</strong> spătarulscaunului, apoi ieşi în curte numai în cămeşoiulîn care se culcase. Răcoarea nopţii nu coborâseîncă din înălţimi. Ziua abia placase, iar pământulîncă-şi mai împrăştia căldura culeasa peste zi înaerul nopţii. Continua să umble <strong>de</strong>sculţ prin curteaatât <strong>de</strong> tă cută. „Nici măcar un cârâit <strong>de</strong> pasăre” îşizise moşul fluierând a pagubă.Privi la vecini. Luminile din fereşti îl spuneaucă nu se culcaseră. Se duse la ei. Nimeri în plinăpetrecere. Aşezaţi în jurul a doua mese alăturate,câţiva vecini ră maseră cu paharele în mâini. Îl pri-74
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>veau cu ochii măriţi <strong>de</strong> spaimă, fără a îndrăzni sămai facă o mişcare.― Seara bună vecinilor, zise moş Anton cublân<strong>de</strong>ţe.Vecinii îi răspunseră cu greutate, scoţând unfel <strong>de</strong> mormăit înainte <strong>de</strong> a-şi pleca privirile.― Dar ce sărbătoriţi ? continuă bătrânul <strong>de</strong>cele ce-i era dat să vadă. În calendar nu era nici unsfânt din aceia cu <strong>cruce</strong> roşie Cei între baţi ezitausă răspundă. Până la urmă ieşiră din muţenie şimai codindu-se, mai poticnindu-se îi spuseră a<strong>de</strong>vărul.Crezuseră că fusese luat pentru mai multăvreme. Sosirea maşinii negre, faptul că-l luaseră<strong>de</strong> pe câmp, că venise şeful <strong>de</strong> post, le dăduserăa înţelege că pe moş Anton n-aveau să-l vadă curând.Aşa că vaca o luaseră s-o îngrijească şi s-omulgă. Nu puteau s-o lase aşa. I s-ar fi umflat ugerul,s-ar fi îmbolnăvit. Porcul îl tăiaseră. Tocmai seînfruptau din el, iar găinile vroiau să le-mpartă adoua zi. Bătrânul zâmbi, spre mirarea tuturor. Seaşteptau să-l vadă pierzându-şi sărita. După zâmbetse lasă cuprins <strong>de</strong> un râs sănătos, nestăvilit.― Atunci să bem, zise al abia putându-sestăpâni.Ceilalţi ridicară bucuroşi paharele. Îi puseră ofarfurie cu friptură dinainte, în<strong>de</strong>mnându-l să le povestească.După ce termină, izbucniră la rându-leîn hohote <strong>de</strong> râs. Turnară din nou în pahare, reluândfrânturi din povestirea lui, amuzându-se.Îl trimiseră după <strong>de</strong>coraţie. Vroiau s-o vadă,s-o pipăie, să se convingă. Damigeana o luară alături<strong>de</strong> carnea porcului, jurându-se să-l ajute s-o75
Gheorghe Andrei Neagupre gătească. Ajunşi în bătătura casei, îşi continuarăcheful în cerdacul luminat <strong>de</strong> razele lunii. De<strong>de</strong>coraţie uitară cu toţii.Trecuse mult după miezul nopţii, Bătrânulsingur, luna aproape <strong>de</strong> asfinţit, îşi privea casa cufundatăîn întuneric mulţumit. Sărbătorise evenimentulaşa cum şi-ar fi dorit. Dacă i-ar fi chemat elînsuşi poate că nu s-ar fi petrecut aşa <strong>de</strong> bine totul.Obosit se întinse în ceardac adormind. Dimineaţarazele soarelui luminau <strong>de</strong>opotrivă cutia medalieişi faţa bătrânului mulţumită.Din grajd mugetul vacii se îngâna cu glasulcocoşului hotărât să trâmbiţeze un nou răsărit, iarcâinele-i lingea picioarele colbuite.― Pe tine nu te-au mâncat ?76
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>Spinarea <strong>de</strong> piatră aFăgăraşuluiCare-i topograf, să facă un pas înainte!tună vocea colonelului pe platoul <strong>de</strong> adunarea regimentului.Ostaşii, strînşi în careu pe arme, specialităţi, companii,rămaseră nemişcaţi. Din cei peste o mie <strong>de</strong>sol daţi, nimeni nu făcu nici un pas înainte. Comandanţiidin fruntea formaţiilor <strong>de</strong> care răspun<strong>de</strong>auîntoarseră capul şi începură să se uite cuîngrijorare la soldaţii din spatele lor, vrînd parcă săifacă pe unii dintre ei topografi la nevoie. Aşa cărăsuflară uşuraţi cînd din cadrul plutonului furierilorieşi un soldat, pe care ni meni nu l-ar fi bănuittopograf. Înalt şi slab, cu uni forma călcată, blondspre şaten, cu un mers aplecat, soldatul ŞoicanDumitru, pe care toţi îl ştiau <strong>de</strong> Mitiţă <strong>de</strong> la pachete,ieşi cu paşi temători, <strong>de</strong>zvăluind coman dantuluişi întregului regiment o i<strong>de</strong>ntitate civilăas cunsă.— Sînt soldatul Şoican Dumitru, la ordineledumnea voastră, zise el cu glas răspicat.Colonelul nu-i răspunse. Îl privi şi îi şopticeva unui căpitan din imediata apropiere. Acesta îi77
Gheorghe Andrei Neagurăs punse şi făcu semn ca regimentul să-şi continueac tivitatea. Mitiţă intră în formaţie. În sunetelefan farei soldaţii trecură prin faţacomandantului lor în ţinuta regulamentară, bătîndpasul <strong>de</strong> <strong>de</strong>filare, aşa cum învăţaseră luni în şir pecîmpul <strong>de</strong> in strucţie. Bocancii cu ţinte răpăiau ca<strong>de</strong>nţat,după bă tăile tobei mari. Între aceştia <strong>de</strong>filaşi Mitiţă cu plu tonul lui, puţin nedumerit chiar şi el<strong>de</strong> întrebarea co lonelului şi propria-i reacţie. Ostare uşoară <strong>de</strong> panică începu să-l cuprindă. Numaiel şi ai lui ştiau cît <strong>de</strong> greu şi cît <strong>de</strong> mult se luptaserăsă ajungă furier. Copi lul plăpînd trebuia protejat.Primele luni <strong>de</strong> armată, cu disciplina şiprogramul intensiv <strong>de</strong> instrucţie, fuseseră preamult pentru el. Scrisorile disperate trimise acasăpuseseră în funcţie un mecanism subtil care, cuchiu cu vai, reuşise să-l scoată la limanul funcţiei<strong>de</strong> furier. Acum se mai acomodase şi avusese momentecînd îi fusese ruşine văzîndu-şi foştii tovarăşiîntorcîn-du-se <strong>de</strong> la instrucţie arşi bărbăteşte <strong>de</strong>soare şi cu hai nele albite în spate <strong>de</strong> sarea propriuluitrup. Fusese internat chiar în spital pentruca intervenţiile să fie cît mai motivate, pentru caeschivarea <strong>de</strong> la viaţa <strong>de</strong> zi cu zi a trupei să aibă ojustificare morală în faţa celorlalţi, iar acum se pomenică dintr-o dată situaţia lui tin<strong>de</strong>a să <strong>de</strong>vinăneclară. Starea <strong>de</strong> incertitudine crea în sufle tul luiMitiţă o jenă ascunsă. Imboldul <strong>de</strong> a face pasul înainteaplutonului <strong>de</strong> aici pornise. Şi <strong>de</strong>odată totulse precipită.A doua zi predă toate documentele, legitimaţia<strong>de</strong> ridicare a coletelor şi alte împuterniciri,primind în schimb foaie <strong>de</strong> drum, hrană şi solda78
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>pentru toată luna. Foaia <strong>de</strong> cort, merin<strong>de</strong>le, automatulşi echipamentul completau ţinuta pe caretrebuia s-o aibă în noua lui misiune. Cu el mai plecauşi alţii. Pînă în ultimul mo ment n-au ştiut un<strong>de</strong>.— Plecaţi pe un şantier. Veţi merge la construireaTransfăgărăşanului şi sperăm că nu ne veţiface <strong>de</strong> rîs, le spuse un căpitan soldaţilor adunaţiîn faţa clădirii comandamentului.Soldaţii strînşi <strong>de</strong> la diferite companii şi subunităţinu-şi exprimau bucuria <strong>de</strong> a scăpa <strong>de</strong> instrucţiadin ca zarmă <strong>de</strong> teama <strong>de</strong> a nu fi aleşi alţiiîn locul lor. Mi-tiţă nu era prea încîntat <strong>de</strong> ceea cefăcuse. Toată noaptea rememorase drumul parcurs<strong>de</strong> la încorpo rare şi pînă acum. Îşi aminti că pînănu <strong>de</strong>mult se mai afla în satul lui, pregătindu-se <strong>de</strong>plecare la cen trul militar <strong>de</strong> la Piatra Neamţ.— Mîine plec în armată, le spusese părinţilor.Cu ochii minţii o văzu pe mama lui cu colţulbaticu lui prins sub bărbie şi abia îngăimînd:— Cum mîine, maică ?Tăcuse. Nu dăduse nici o explicaţie pentrucă ştia că orice cuvînt ar fi fost <strong>de</strong> prisos. Iar oricear fi spus ar fi <strong>de</strong>clanşat un val <strong>de</strong> sfaturi nesfîrşiteşi inutile. De cînd se apropia cu paşi repezi <strong>de</strong>lumea bărbaţilor, îşi înăbuşea emoţiile ce-l năpă<strong>de</strong>aucu aceeaşi intensitate ca în vremea copilăriei.Se străduia să fie dur, tăcut, aşa cum îl văzuse petaică-su întot<strong>de</strong>auna. Femeia mi că <strong>de</strong> statura, cufaţa rotundă, cuprinsă <strong>de</strong> îngrijorare, întinse mînasa-l mîngîie pe obraz. Ştiuse că trebuia să plece. Îipregătise şi ciorapi <strong>de</strong> bumbac şi ismene şi multealtele pe care mintea ei <strong>de</strong> femeie îi spusese să lepregătească. Bătrînul nu discutase prea mult <strong>de</strong>s-79
Gheorghe Andrei Neagupre plecare. Îi scoase doar valiza <strong>de</strong> lemn, pe careo păstra în podul casei, cu care făcuse el însuşi obună parte <strong>de</strong> război, îi schimbase fundul şi vopseaua,dîndu-i posibilitatea femeii s-o umple cu ceovrea ea. Mitiţă îi lăsă singuri. Se aştepta la totfelul <strong>de</strong> poveţe şi nu le dorea. Plecă în sat. Satullor, satul un<strong>de</strong> nu prea copilărise cu a<strong>de</strong>vărat, erao prelungire firească a comunei Trifeşti, comunăînşirată pe o lungime <strong>de</strong> patru, cinci kilometri, încare aşezările se aliniaseră cu case mari sau mici<strong>de</strong>-a lungul unei uliţe late şi pră foase, ce şerpuiape culmea unui platou <strong>de</strong>stul <strong>de</strong> înalt, pentru a-lferi <strong>de</strong> inundaţii.Înserarea din ziua aceea îl prinse pe Mitiţă înVa lea Budăilor, cu apa limpe<strong>de</strong> şi gustoasă, carecurgea permanent în şuvoi înspre matca rîuluiValea Neagră ce tăia satul Sofroceşti <strong>de</strong> restul cîmpiei.Plecă cu gîndul cuprins <strong>de</strong> doruri ne<strong>de</strong>finite. Oparte din fiinţa lui spera să se poată apropia <strong>de</strong>Mariana, <strong>de</strong> care abia se <strong>de</strong>spărţise, iar cealaltăparte din el se pregătea să se <strong>de</strong>spartă. Tră ia sentimentecontradictorii. Fumase mai mult ca <strong>de</strong> obicei.Se voia bărbat cu orice preţ.Din aceleaşi motive se <strong>de</strong>părtase cu oarecarerăcea lă şi <strong>de</strong> familia lui şi <strong>de</strong> familia Marianei. Fiecarese simţea dator să-i mai <strong>de</strong>a cîte o povaţă şimai ales s-o vadă aplicată, iar lui toate astea i sepăreau un afront adus personalităţii pe care se chinuias-o formeze.De aceea poate simţise nevoia să se plimbesingur, să fumeze singur, să privească noaptea îmbrăcîndsatul cu haine <strong>de</strong> doliu, reducîndu-i viaţapînă la completa liniştire, pînă la freamătul frunze-80
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>lor bătute <strong>de</strong> vînt. Acum trăia altă noapte în carese gîn<strong>de</strong>a la cli pele cînd îşi luase rămas bun <strong>de</strong> lasat. Semănau nopţile între ele, cu singura diferenţăcă între timp trecuse prin multe. Atît în unitateaun<strong>de</strong> fusese răcan, la Bucureşti cît şi aici la Botoşani,trupul i se oţelise, <strong>de</strong>venind mai puternic, mairezistent, punînd o stavilă abia percepută între gîndurişi fapte. Noaptea din curtea regimentului <strong>de</strong> laBotoşani, diferită <strong>de</strong> alte nopţi <strong>de</strong> aşteptare, era cao noapte a aducerilor aminte, a spovedaniilor cese voiau cumva explicate, lămurite sufletului săuveşnic dornic <strong>de</strong> căutare. Poate <strong>de</strong> aceea se treziseşi în faţa regimentului ieşind cu un pas înainte.Putuse foarte bine să tacă şi n-ar fi fost trimis penici un şantier.Nu ceruse <strong>de</strong> la noapte sfaturi şi nici nu lecăpăta se. Rememorînd, încercase justificări pentrugestul făcut.Mariana ar fi fost mîndră <strong>de</strong> el sau poate arfi rîs. O mai făcuse şi altădată. De ce n-ar fi făcutoşi acum? Dar Andrei Şoican, tatăl, taciturnul soţal Verginiei şi impenetrabilul tată al celui ce se voiaacuma construc tor, după ce cu cîteva săptămîni înurmă îi plînsese în grozit să vină să-l ia <strong>de</strong> acolo, cear fi spus ? Toate a-cestea şi multe altele îl ţinurătreaz, iar dimineaţă, pe caldarîmul din faţa regimentului,încă mai era cuprins <strong>de</strong> trăirile nopţii,încît comanda <strong>de</strong> a se încolona o execută maşinal.Era cu gîndul la noaptea lui şi la frămîntărilecare-i zdruncinaseră fiinţa.Se gîndi la furtuna pe care o va stîrni în mijloculfamiliei vestea mutării lui la altă unitate, şi <strong>de</strong>convinge rea părinţilor că fiul făcuse vreo boacănă.81
Gheorghe Andrei NeaguMitiţă se tre zi zîmbind <strong>de</strong> unul singur.— Te umflă rîsul, soldat ? îl apostrofă ofiţerulcare-i adunase în ve<strong>de</strong>rea plecării.Mitiţă nu-i răspunse. Se urcă în maşina acoperităalături <strong>de</strong> ceilalţi, lăsîndu-se purtat fără niciun fel <strong>de</strong> sentimente spre gara <strong>de</strong> un<strong>de</strong> trebuia săiducă trenul.Trenul aglomerat se tîra fără grabă, dar cusiguran ţă spre Bucureşti. De acolo aveau să ia dinnou un tren spre Curtea <strong>de</strong> Argeş, după care nimeninu mai ştia ce avea să urmeze. După cumnici ai lui nu ştiau nimic. Nici Mariana şi nici Şoicaniin-ar fi putut cre<strong>de</strong> vreo dată că Mitiţă al lor s-arfi încumetat la o astfel <strong>de</strong> încercare.Personalul 5002 <strong>de</strong>spica domol, ca un cuter,apele nopţii. Nedormiţi, sătui <strong>de</strong> aşteptările pe carele făcu seră <strong>de</strong> la Botoşani la Suceava, soldaţii moţăiau.Rani ţele pline cu foaia <strong>de</strong> cort, ciorapi <strong>de</strong>bumbac, conser ve şi pîinea dată <strong>de</strong> unitate la plecare,le slujea drept căpătîi.Mitiţă se uita stăruitor pe geamul uşor aburitşi nespălat al compartimentului., Gînduri ne<strong>de</strong>sluşite-icu prin<strong>de</strong>au mintea toropindu-l. Nu ar fiputut spune dacă-l încercau regretele după totceea ce realizase cu atîtea eforturi, sau dacă îl cuprin<strong>de</strong>aspaima <strong>de</strong> necunoscut.Lumina pali<strong>de</strong>i dimineţi îi puse în mişcare pesol daţii amorţiţi <strong>de</strong> nesomn, aidoma muştelor ceies la căl dură în timpul iernii într-o cabană în cares-a făcut focul. De nu se ştie <strong>de</strong> un<strong>de</strong> a apărut osticlă <strong>de</strong> ţuică.— Asta aşa ca să avem poftă <strong>de</strong> mîncare,zise un mucalit rîzînd mai mult <strong>de</strong> unul singur.82
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>Ştia şi singur că soldatul avea poftă <strong>de</strong> mîncareori un<strong>de</strong>, oricînd şi oricît, numai mîncare săfie.Îşi scoase fiecare bucata <strong>de</strong> pîine, ciopîrţindocare cu baioneta, care cu briceagul, <strong>de</strong>sfăcîndu-şicu mişcări nonşalante, aşa cum cre<strong>de</strong>a fiecare căse ca<strong>de</strong> să se mişte un militar ce se apropia cu paşirepezi <strong>de</strong> împli nirea bărbăţiei, cutia <strong>de</strong> conserve<strong>de</strong> fasole cu carne. Cîtva timp mmcară-n tăcere.— Ia-o, îi spuse unul lui Mitiţă întinzîndu-i sticla.Mitiţă bău strîmbîndu-se, fără să se superepentru modul în care fusese invitat. Instinctiv sesurprin<strong>de</strong>a punînd o graniţă între el şi ceilalţi, instinctiv,şi asta-l su păra, îl făcea mereu să-şi reproşezeaerele lui <strong>de</strong> băiat cu carte, înger căzutprintre muritori. Încer case să se obişnuiască cufelul lor <strong>de</strong> a fi, iar uneori, pentru a le <strong>de</strong>monstracă era şi el unul <strong>de</strong>-al lor, fo losea expresiile lor cuafectare. Băutura îl arse uşor, plăcut, <strong>de</strong> parcă l-arfi <strong>de</strong>şteptat la viaţă. Îi întoarse sti cla, hotărît să numai repete gestul. Prefera să se re zerve pentruberea pe care abia <strong>de</strong> mai putea rezista s-o maiaştepte pînă cînd avea să se <strong>de</strong>schidă vagonul restaurant.Aproape <strong>de</strong> staţia Halăuceşti, fură lăsaţisă intre-n restaurantul pe roţi, cu banii gata pregătiţipen tru bere.— Nu dăm fără mîncare, îi avertiză <strong>de</strong> cum îivăzu un chelner.— Dar vă rugăm frumos, îndrăzni unul dintresol daţi.— Poţi să mă rogi şi urît că tot aia-i, spuseimpa sibil cel îmbrăcat jumătate negru, jumătatealb, în uni forma specifică, subliniindu-i parcă in-83
Gheorghe Andrei Neagutransigenţa: ori laie, ori bălaie.Mai aşteptară cîteva clipe, timp în care pinguinul,văzînd că nu face nici o vînzare, scoase oladă <strong>de</strong> bere în capătul vagonului spunînd:— Hai, care vrea bere s-aducă banii.Lada se goli în cîteva clipe. Mitiţă se uita gînditorpe acelaşi geam colbuit al compartimentului,cuprins <strong>de</strong> veselie. „Ce-ar fi dacă le-aş trimite alormei un bi leţel prin care să-i anunţ <strong>de</strong>spre noua-mi<strong>de</strong>stinaţie“, se gîndi el în timp ce trenul tocmaiintra în gara Ro manului. Se uită pe peron. Pustiu.Nici un cunoscut, nici o cunoştinţă: Trenul porni.Gara, căptuşită cu plăci <strong>de</strong> marmură poroasă, <strong>de</strong>parcă-ar fi fost ciupită <strong>de</strong> văr sat, rămăsese înurmă, cînd Mitiţă se apucă să-şi scrie biletul.— Ce faci, îţi scrii testamentul ? îl întrebă plutonierul.— Mai rău.— Lasă, că n-a murit nimeni din asta, îi zisepluto nierul bătîndu-l afectuos pe umăr.Parcul C. F. R. din Roman rămăsese în urmăpe nesimţite. Huruitul <strong>de</strong> pe podul Moldovei îl făcusă-şi termine bi letul în fugă. Se apropiau <strong>de</strong> haltaTrifeştiului, un<strong>de</strong> trenul oprea, singu rul loc un<strong>de</strong>mai spera să mai poată găsi pe cineva că ruia să-şi<strong>de</strong>a biletul către ai săi.Frînele scrîşniră. Uşor, uşor, viteza trenului sere ducea. Mitiţă privi spre partea aceea <strong>de</strong> cale feratăpe care o ştia că dă<strong>de</strong>a spre staţia <strong>de</strong> autobuza şcolii agri cole din Trifeşti. cum greşit i se spunea,<strong>de</strong>şi era mai aproape <strong>de</strong> Başta sau <strong>de</strong> Sofroceşti.De acolo trebuia să se aştepte să apară un cunoscutpe care să-l poată ruga să ducă vestea acasă.84
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>Brusc zări chiar o vecină.— Ţaţă Ileana, ţaţă Ileana, se apucă săstrige Mitiţă precipitat.Femeia se uită nedumerită la geamul <strong>de</strong> lacare se auzise strigată pînă cînd îşi dădu seamacine o strigase.— Ia te uită, Mitiţă, băiatul lui Şoican, ziseea du mirită.— Eu sînt, ţaţaie, şi te rog să te duci pînă laai mei şi să le dai biletul ăsta, îl aruncă el rostinddintr-o suflare, <strong>de</strong> teamă să nu plece trenul şi săn-apuce să-i zică ce-l interesa.— Bine, o să mă duc, îl încredinţa femeia,care ca vecină ce era cu ai lui n-ar fi fost marelucru să treacă şi să-i vadă ca să le <strong>de</strong>a şi biletul,pe care bineînţeles că avea să-l citească ea maiîntîi.— Şi să le mai spui că-s bine sănătos şi cămă <strong>de</strong>s curc. Să n-aibă grijă că n-o să-i fac <strong>de</strong> rîs,mai stri gă el în vreme ce trenul prinse a se mişcadin ce în ce mai repe<strong>de</strong>.Uşurat parcă <strong>de</strong>-o mare povară, Mitiţă seaşeză te meinic pe bancheta vagonului şi sorbi peîn<strong>de</strong>lete din sticia abia începută.Peisajul atît <strong>de</strong> cunoscut din copilărie, <strong>de</strong>filaprin faţa geamului ca pe un ecran. Se întrebă îngrijoratce-l aştepta la noua unitate.— Cine mai doreşte bere ? se auzi glasulchelneru lui pe coridorul vagonului.Mitiţă ieşi. Încărcat cu un stelaj portabil <strong>de</strong>sticle pline cu bere, chelnerul se străduia să-şi facăloc prin tre călătorii adormiţi, pentru a-şi vin<strong>de</strong> mairepe<strong>de</strong> mar fa, căci berea se-ncălzise <strong>de</strong>ja.85
Gheorghe Andrei Neagu— Dă-mi cinci sticle, îi spuse Mitiţă chelneruluitranspirat <strong>de</strong> efort.— Oooo, ia uitaţi-vă la domnu1 soldat, te pomeneştică face cinste, exclamă unul.— Băi ăsta, ar trebui să dau tuturor <strong>de</strong> băut,mai pu ţin ţie. Asta aşa, ca să te-nveţi minte, îispuse Mitiţă, dîndu-i totuşi o sticlă să şi-o <strong>de</strong>sfacă.Soldatul apucă lacom prada şi o duse lagură. Ceilalţi îl urmăreau contrariaţi, crezînd că nuobservase că sticla nu era <strong>de</strong>sfăcută şi se pregăteausă-i zică ceva în bătaie <strong>de</strong> joc.Dar soldatul, impasibil, apucă capsula sticleiîntre dinţi şi-o scoase fără prea mult efort. Toţi rămaserămuţi <strong>de</strong> uimire.— Are dinţi <strong>de</strong> lup, oştirea, remarcă unul maifirav, dar pus pe şotii.Fără să vrea, Mitiţă se trezi zîmbind.Ieşi apoi pe coridor şi-şi aprinse o ţigară.Trase adînc fumul în piept.In compartimentul plin <strong>de</strong> soldaţi se-ncinse opartidă <strong>de</strong> cărţi, alţii adormiră, sforăind, cu tot vacarmulpasionaţilor jucători.Închis în sine, izolat în noapte, Mitiţă începusă se gîn<strong>de</strong>ască din nou la Mariana. Ultima scrisoare,din ca re înţelesese că ea nu era femeia capabilăsă-l aştepte şi să îndure <strong>de</strong>părtarea, orupsese furios în bucăţi. Îi răspunsese jignitor, dar,în cele din urmă, nu i-a mai trimis scrisoarea. Parcăşi durerea asta amorţise în el. Depărtarea îşi spuneacuvîntul, punîndu-se stavilă în tre ei. Şi cutoate acestea, Mitiţă nu putea cre<strong>de</strong> că tot ce sepetrecuse frumos între ei se dusese dintr-o datăpe apa sîmbetei.86
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>Trenul îşi continua drumul în noaptea tulbure.Intrau în curînd în Bucureşti.Un şuierat scurt, o scrîşnire <strong>de</strong> osii şi trenulse opri scurt. Ajunseseră în Gara <strong>de</strong> Nord. Era doaro pauză. Coborîră automat, unii moţăind încă pepicioare, şi pes te nu mult timp se urcară în alt trencu <strong>de</strong>stinaţia Curtea <strong>de</strong> Argeş.Scîrţîitul monoton al osiilor îi adormi pe majoritatea călătorilor. Adormi şi Mitiţă în cele dinurmă. Par că abia porniseră şi erau la Curtea <strong>de</strong>Argeş. Cîteva camioane, gata pregătite pentru soldaţiisosiţi, îi aş teptau.Ordinele plutonierului care-i însoţea erauscurte, vorbele măsurate. Timpul trecea <strong>de</strong>-avalma. Un singur lucru era clar: se apropiau cu paşiincredibil <strong>de</strong> repezi <strong>de</strong> locul unor mari încercări.De-acum avea să încea pă <strong>de</strong> fapt a<strong>de</strong>vărata armatăpentru Mitiţă şi ceilalţi ca el.Pe asfaltul şoselei, camioanele alergau întrombă, lăsînd în urmă borne <strong>de</strong> protecţie, pomiiargeşeni şi tarlalele goale <strong>de</strong> orice făptură omenească.Cîmpiile ce-i însoţiseră <strong>de</strong> la Botoşani, cuprinseparcă în pumni uriaşi, frămîntate <strong>de</strong> o mînănevăzută, începură să se vălurească uşor, apoi dince în ce mai mult, silind şo seaua să se mlădie dupăplacul lor, să urce şi să co boare, limitînd orizontul,sufocîndu-l în cele din urmă între stîncile munţilor.Şoferii răsuceau <strong>de</strong> volan tot mai <strong>de</strong>s, aruncînd soldaţiicocoţaţi în lada camioane lor unii peste alţii,peste alimente. Armele ţinute la început între picioare,fură lăsate pe fundul lăzilor. Toţi se bălăngăneau.87
Gheorghe Andrei Neagu— Bă, ăştia şi-au pus în cap să ne omoare,zise prin tre sughiţuri Malinovski ţinîndu-se cuamîndouă mîinile <strong>de</strong> vergeaua care întin<strong>de</strong>a prelata.Nu-i răspunse nimeni. Fiecare era preocupat<strong>de</strong> tru pul său, atent la fiecare curbă, aruncat înorice moment <strong>de</strong> neatenţie peste raniţe şi saci cupîine.Din cînd în cînd, cîte o înjurătură rupea zgomotulmonoton al motorului şi al roţilor grăbite săhăpăie şo seaua, împinse parcă <strong>de</strong> furii, colinele seîncreţiră tot mai mult, fierăstruind cerul. Valea Argeşuluiînspumat nu avea nimic clin farmecul turisticcu care pliantele oficiilor turistice te îmbiau.Mitiţă se aşezase dinadins la spatele camionului,pe ultimul loc, dornic să vadă tot ce se puteave<strong>de</strong>a. Pra ful stîrnit <strong>de</strong> cauciucurile maşinii se <strong>de</strong>puneagros pe hainele cazone <strong>de</strong> vară, dîndu-le oaltă culoare.Şoseaua trecea pe poduri aruncate pesteprăpăstii şui, hidoase şi lacome, gata să-nghită totce ar fi putut scăpa controlului într-un moment <strong>de</strong>neatenţie. Maşi nile goneau nebuneşte, clacsonîndprelung la începutul fiecărei curbe, <strong>de</strong> cele maimulte ori fără nici un fel <strong>de</strong> vizibilitate. Iar dacăse-ntîmpla ca <strong>de</strong> partea cealaltă să se audă în acelaşitimp un claxon, vitezomanii ca zoni ridicau piciorul<strong>de</strong> pe pedala <strong>de</strong> acceleraţie, salutîndu-seîntre ei, nonşalant, ambalînd apoi brusc, simţindu-semai bărbaţi. Din cînd în cînd, din coastamun telui apărea, ca o excrescenţă, cîte o plasă <strong>de</strong>sîrmă, cu ochiuri mari, în care era prins în capcanecîte un bolovan poposit din curgerea lui peste lu-88
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>crarea omului.Iar printre plasele protectoare, muntele îşiarăta în treaga măreţie, <strong>de</strong> parcă ar fi vrut cu oricepreţ să avertizeze că omul să ia aminte, mai î-nainte <strong>de</strong> a se apuca <strong>de</strong> lucru. Fiecare curbă, fiecaremetru <strong>de</strong> şosea erau parcă tolerate <strong>de</strong> el,muntele, stăpînul. Brazii <strong>de</strong> pe coastele abruptepăreau mai groşi <strong>de</strong>cît în alte părţi, iar faptul căstrăjuiau drumul pînă în imediata apropiere, îi făceauparcă şi mai înalţi, şi mai impunători. In parteadreaptă, curgerea tumultuoasă a Argeşului, învalea adîncă ce se zărea din camioanele militare,dă<strong>de</strong>a tuturor sentimentul că sînt şi mai mici <strong>de</strong>cîtîn reali tate. Trăiau în permanenţă cu senzaţia cămuntele cu steiurile lui, cu brazii săi uriaşi, ieşiţiatît <strong>de</strong> aproape în calea camioanelor, erau gatagata să-i arunce în apele tumultuoase din fundulprăpastiei.De un<strong>de</strong>va <strong>de</strong> pe creasta mai puţin împăturităa mun telui, ruinele unei cetăţi vegheau, încădin timpul lui Dracula, trecerea tuturor celor <strong>de</strong> lapoalele lui, măr turie că omul şi muntele colaboraserăşi în trecut pen tru paza acestor tărîmuri.Puţini dintre camarazii lui Mitiţă aveau chefsă fie martori la <strong>de</strong>filarea vegetală, minerală ce îiîntîmpina. Majoritatea stăteau amorţiţi, moţăiau,mormăind din cînd în cînd la hurducăturile camioanelor.Drumul cîştiga iute altitudine, metamorfozîndu-sedin potecă în şleau şi apoi în şosea, făcîndpermanent legătura între românii dinTransilvania şi cei din Ţara Românească. Iar acumavea să <strong>de</strong>vină o arteră esenţi ală între cele două89
Gheorghe Andrei Neagupărţi ale ţării, magistrală la care erau chemaţi săpună umărul şi cei zgîlţîiţi acum <strong>de</strong> convulsiile camioanelor.— Mai mergem mult ?— Naiba ştie…— M-a ameţit cu totul, se auzi din fundul camionului.— Ai ameţit <strong>de</strong> somn, bă…— Ba nu, cred că din cauza diferenţei <strong>de</strong> altitudine,şi a curbelor luate <strong>de</strong> şoferii ăştia-n viteză.— Mi-e şi-o foameee…— După felul cum mergem, nu se ştie cumajun gem…Treceau în mare viteză pe sub plasele <strong>de</strong>protecţie, din sîrmă zincată, consolidate cu bare <strong>de</strong>fier gros, în care bolovanii <strong>de</strong>sprinşi din coastamuntelui din cine ştie ce pricină se opreau fără amai putea vătăma cu ceva drumului. Din cînd încînd, cîte un brad falnic, într-o poziţie nefirească,îşi arăta scoarţa jupuită <strong>de</strong> suflul exploziilor, rămînîndînsă la locul lui, îngădui tor cu strădania omului<strong>de</strong> a da viaţă nouă unor me leaguri străvechi.Din loc în loc, numărul copacilor a-coperiţi <strong>de</strong> rănileluptei era <strong>de</strong>osebit <strong>de</strong> mare, semn că acolo luptafusese încleştată.Puţin cîte puţin, pe măsură ce camioanele înghiţeaulacom drumul, cerul era tot mai îngust, totmai strîns între crestele munţilor.Apa din fundul prăpastiei din dreapta era maimult ghicită, <strong>de</strong>cît văzută, pînă cînd nu se mai zări<strong>de</strong>loc.„Probabil că ne apropiem <strong>de</strong> Vidraru“, îşispuse Mitiţă, explicîndu-şi dispariţia Argeşului. Ştia90
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>că <strong>de</strong> fapt nu dispăruse, ci fusese numai dirijatsubteran, pus la muncă în turbinele <strong>de</strong> la Vidraru.Ca la un semn, valea se <strong>de</strong>sfăcu brusc, trezindne dumerire în sufletul soldaţilor.— Cred că am ajuns ! se auzi Mitită răcnind,să acopere zgomotul.Pe un versant, o scară îngustă îmbrăţişa înzig-zag pieptul muntelui, mai <strong>de</strong>zgolit <strong>de</strong>cît în oricarealtă par te. Steiul înalt şi fără nici un pic <strong>de</strong>ver<strong>de</strong>aţă părea <strong>de</strong> netrecut. Doar scara aceea metalică,cu o balustradă fi ravă din cablu, sprijinit <strong>de</strong>mici piloni <strong>de</strong> fier însemna trecerea omului peacolo. Era cu totul nefirească, nişte fire <strong>de</strong> sîrmăaduse parcă <strong>de</strong> vînt, care la următoarea rafală sevor <strong>de</strong>sprin<strong>de</strong>, lăsînd-o să plutească spre adînculprăvălişului. Dîndu-şi capul pe spate, Mitiţă îşi spu -se că n-avea ce căuta acolo. Poate cascadorii.Camioanele se-opriră la fel <strong>de</strong> brusc cum plecaseră,nedumerind pe cei adormiţi, trezind înpieptul celor mai mulţi suspine <strong>de</strong> uşurare.— Am ajuns ?! întrebă unul.— Am ajuns pe dracu, spuse un altul.În liniştea care-i învălui şi şoapta părea stri<strong>de</strong>ntă.— Ţipă, mai încet, ce crezi c-am surzit ?— Vorbesc cum îmi place.— Hopa, i-a sărit ţîfna !— Ăilalţi or fi oprit şi ei ?!— Naiba ştie, zise nedumerit Mitiţă, scoţîndcapul <strong>de</strong> sub prelată.Tăcură cu toţii în aşteptarea unor ordine carenu mai veneau.— Care-mi dă o ţigară ?91
Gheorghe Andrei Neagu— De asta-ţi ar<strong>de</strong> acum ?— Mie, sincer să fiu, îmi este o foame!— Cui nu-i este ?— Hai<strong>de</strong>ţi, ce vă văitaţi ca babele !— Cum dracu să nu ne văităm ? Stăm aici şiaştep tăm ce?— Dacă avem răbdare o să plouă şi cu cozonaci…— Dar tu ce te tot holbezi acolo ?— Veniţi să ve<strong>de</strong>ţi!— Lasă că o să ne saturăm mai tîrziu… zisealtul a lehamite.Cîţiva îşi aruncară privirea afară. Muntelepărea <strong>de</strong> necucerit, misterios, enigmatic, atrăgîndcu o putere nefirească. Ceea ce ve<strong>de</strong>au acum nu-şiputuseră imagi na vreodată că ar exista.— Toată lumea jos, se auzi într-un tîrziu comandadin cabina camionului.Cu oasele amorţite, cu trupurile bătute <strong>de</strong>marginea caroseriei, leţii coborau greoi, ca nişteurşi prăfuiţi pe asfaltul şoselei. Răcoarea munteluile mîngîia fe ţele u<strong>de</strong> <strong>de</strong> transpiraţie. La picioarelelor apa pîrîului dispăruse. Un piept gigantic dinbeton lega un versant <strong>de</strong> altul, zăgăzuind putereamuntelui.— Acesta-i barajul <strong>de</strong> la Vidraru, găsi cu calesă le explice şoferul, ca unul care cunoştea <strong>de</strong>multă vreme ceea ce ei abia aveau să afle.De pe coama barajului, privirile li se pier<strong>de</strong>auîn hău, creîndu-le o stare <strong>de</strong> ameţeală. Durerea leînvălui tîmplele şi mai puternic, făcîndu-i insensibilila frumu seţile pe care natura le prăvălea asupralor. Un om, cît cu creion, se zărea urcînd treptele92
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>ieşite din corpul bara jului, strivit parcă şi mai mult<strong>de</strong> măreţia creaţiei sale. Ce mic părea creatorulfaţă <strong>de</strong> opera sa !Din loc în loc, din aceeaşi carne a muntelui,cres cuseră, ca nişte braţe, stîlpi <strong>de</strong> înaltă tensiune,la rădă cina cărora puteai asculta zumzetul curentuluielectric, trecînd grăbit spre inima motoarelorflămîn<strong>de</strong> <strong>de</strong> energie.— Care vrea să mănînce poate s-o facă aici,spuse plutonierul aprinzîndu-şi o ţigară.Soldaţii se îndreptară cu paşi clătinaţi spreraniţele în care mai aveau cea din urmă conservă.Cîţiva <strong>de</strong>sfăcură cutiile, în vreme ce majoritatea seaşezară pe platoul <strong>de</strong> la intrarea barajului să-şiodihnească trupu rile.Mitită nu se atinse <strong>de</strong> mîncare. Bănuia cădacă s-ar fi ghiftuit ar fi suportat greu drumul pecare mai aveau să-l străbată. Privea fără un gîndanume, la statuia din fier şi aluminiu, frumos şlefuită,strălucind în bătaia soarelui pe malul celălalt.Aşezat pe o platformă <strong>de</strong> be ton, cu braţele ridicatespre înalt, ţinînd fulgerele în mîini, omul <strong>de</strong> fiervenea aici să re<strong>de</strong>a omului <strong>de</strong> car ne şi oase a<strong>de</strong>văratelelui dimensiuni, să aducă aminte în permanenţă<strong>de</strong> puterea creatorului său. Faţa omuluistrălucea <strong>de</strong> bucuria împlinirii, arătînd mun telui putereacu care ar fi trebuit să se lupte în caz <strong>de</strong> nesupunere.Sensul acesta-l făcu pe Mitiţă săzîmbească, să se simtă mai încrezător în menirealui, în for ţele celor <strong>de</strong>-o seamă cu dînsul.De la un izvor ce-şi croise făgaş la margineadru mului, soldaţii îşi astîmpărau setea. Mitiţă îşipuse ca pul sub scocul jgheabului <strong>de</strong> lemn, răco-93
Gheorghe Andrei Neagurindu-se. Durerea <strong>de</strong> cap îi dispăru ca luată cumîna.— Băieţi, dacă vă doare capul faceţi ca mine,le spu se el celorlalţi băgîndu-şi încă o dată capulsub şuvoiul apei.Cei mai mulţi îi urmară exemplul, bălăcindu-se.Stro pii <strong>de</strong> apă le pătau uniformele colbuiterăcorindu-i. Plu tonierul îi privea cuîngăduinţă. Se uita la trupurile lor neîmplinite, gata<strong>de</strong> efort în orice moment, gata <strong>de</strong> jertfa pe carenimeni nu le-ar fi bănuit-o.Aşa se întîmplase şi cu ceilalţi. Fiecare grup<strong>de</strong> sol daţi era copleşit la început <strong>de</strong> măreţia muntelui,pentru ca mai tîrziu să se lupte cu el şi să-lsupună. Privindu-i, îşi amintea <strong>de</strong> ziua cînd primiseordinul <strong>de</strong> <strong>de</strong>pla sare aici, în locurile pe care nu learfi văzut poate niciodată. Făcuse la fel ca ei.Numai soarele nu ar<strong>de</strong>a aşa <strong>de</strong> puternic ca acuma.Era toamnă la venirea lui şi <strong>de</strong> atunci trecuserăaproape doi ani <strong>de</strong> muncă neconte nită.— Gata, sus, spuse el trezindu-se brusc dinamin tiri.Soldaţii se urcau liniştiţi, firesc, <strong>de</strong> parcănimic nu le-ar fi tulburat cursul vieţii. Maşina pornila fel <strong>de</strong> re pe<strong>de</strong> ca şi atunci cînd plecase din garăla Curtea <strong>de</strong> Argeş.Covorul <strong>de</strong> asfalt înconjura ca un brîu şalelelacu lui. Lacul, la început, era firav, o limbă <strong>de</strong> apă,apoi cîştiga lărgime, amploare, lăsînd să apară dince în ce mai <strong>de</strong>s urmele copacilor încorporaţi întrup, mo<strong>de</strong>lîndu-se după formele pereţilor stîncoşiîn care-l zăgăzuiseră omul şi muntele. După cîtevazeci <strong>de</strong> minute bune <strong>de</strong> mers, camionul frînă scrîş-94
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>nind în coada din ce în ce mai subţiată a lacului.— Am ajuns la tabără, le spuse şoferul venitîn spa tele maşinii să <strong>de</strong>a jos cuiele oblonului.Luîndu-şi echipamentul şi armele, leţii coborîrăîn tăcere, frecîndu-se la ochii cîrpiţi <strong>de</strong> somn,înroşiţi <strong>de</strong> căldură. Pe un platou, nu prea mare,nişte barăci din lemn şi din înlocuitori <strong>de</strong> cărămidăse înşirau toropite şi ele <strong>de</strong> praf şi <strong>de</strong> căldură, pînăaproape <strong>de</strong> marginea lacului. Intre barăci, straturi<strong>de</strong> pietriş făceau să se simtă orice mişcare. Scrîşnetulpietrişului trezea din somnul cel mai adîncplantonul care ar fi trebuit să stea conform regulamentului,<strong>de</strong> pază.Coborîţi din autocamion, leţii înaintau cu paşine siguri, înotînd prin curtea plină <strong>de</strong> pietriş înurma plu tonierului. Din barăci nu ieşise nimeni săiîntîmpine.— Aici vom sta foarte puţin. Numai cît să lespu nem cîţi sîntem şi <strong>de</strong> un<strong>de</strong> sîntem. Locul nostrue mai sus, le comunică plutonierul.Într-a<strong>de</strong>văr, după cîteva minute maşina ocoleaprin tre spărturile stîncilor. Panglica asfaltată seterminase brusc şi, după ce mai făcu cîţiva kilometripe drumul lăsat <strong>de</strong> linia utilajelor, se pomenirăsăltaţi din zece în zece metri <strong>de</strong> gropilerămase. Era drum în brazdă cru dă, abia răcit şi rîcîitîn trupul muntelui cu dinamitări şi lame <strong>de</strong> buldozer.Sub ei se <strong>de</strong>schi<strong>de</strong>au prăpăstii ca nişte fălciflămîn<strong>de</strong>. La întîlniri şoferii se salutau între ei claxonîndstri<strong>de</strong>nt în imensitatea muntelui sălbatic şirece.— Uite, aici a căzut anul trecut un buldozer!le spu se şoferul, scoţîndu-şi capul prin fierăstruica95
Gheorghe Andrei Neaguîngustă a camionului.Un hău prăpăstios, sinistru îi făcu să-şi imaginezegrozăvia. Aflară mai tîrziu că pe o vremecîinoasă, cum numai pe munte întîlneşti, buldozeristulmanevrase gre şit şi dîndu-şi seama în ultimulmoment că se va pră buşi a apucat să sară din buldozer.Se însera cînd camioanele opriră. Amorţiţi,istoviţi, coborîră.Un locotenent îi luă în primire.— De un<strong>de</strong> veniţi ?! Acte aveţi ?— Sau mai prezentat o dată răspunse plutonierulcare-i însoţea.Repetă apelul, apoi li se ordonă culcarea.Cu pereţi din plăci fibrolemnoase, aşezaţi peo te melie <strong>de</strong> BCA înaltă <strong>de</strong> un metru, cele trei barăciaveau un aer fragil. Din dormitoare răzbăteapînă afară un miros iute, acru, cazon. Apa pîrîuluiCapra s-auzea şopo-tind în spatele barăcilor. Erasursa din care bucătarul îşi pregătea mîncarea, iartrupa <strong>de</strong> soldaţi se spăla.De dimineaţă, clănţănindu-le dinţii-n gură,s-au tre zit înghiontiţi <strong>de</strong> un gradat:— Hei, ăştia noi, <strong>de</strong>şteptarea! Ce cre<strong>de</strong>ţi căsînteţi la staţiune ? Hai la masă !Afară îi întîmpină un aer tăios care-i făcu săse zgri bulească. Mitiţă îşi lăsă ochii împăienjeniţi<strong>de</strong> somn să plutească peste platoul din faţă, săurce pantele mun ţilor. Doi soldaţi cu salopetelepline <strong>de</strong> ulei şi motorină roboteau în jurul unui buldozer.Unul venea cu o căl dare cu apă <strong>de</strong> la pîrîu,iar celălalt se chinuia să por nească motorul auxiliar.Brusc, acesta <strong>de</strong>mară şi pîrîitul lui umplu valea, es-96
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>tompînd parcă momentul acela mirific al răsărituluipe <strong>de</strong>asupra crestei zimţuite a mun telui. Dupăcîteva minute, pufăind din greu, o luă din loc şimotorul cel mare. Pe un versant, mai mulţi ostaşi,ca nişte furnici harnice, se chinuiau să <strong>de</strong>sprindăcu răngile stînci dislocate, aflate în echilibru precar.Un bolovan se <strong>de</strong>sprinse, o luă la vale şi sepierdu în prăpastie, antrenînd după el o veritabilăavalanşă <strong>de</strong> pietre.Noii veniţi se <strong>de</strong>taşau net <strong>de</strong> ceilalţi prin uniformelelor noi, abia scoase <strong>de</strong> la magazie. In drumspre sala <strong>de</strong> mese, Mitiţă citi cîteva pancarte pecare scria parcă să-i sperie şi mai mult: „Atenţie!Pericol! Avalanşe!“Intr-o baracă alăturată erau cîteva mese şibănci.Veselarul aducea ceai, apoi trecea prin dreptulfie căruia dîndu-i o felie <strong>de</strong> pîine, un cub <strong>de</strong>marmeladă, şi altul <strong>de</strong> slănină. După preferinţă.— Aici e <strong>de</strong> noi, băieţi! ziceau botoşănenii,dîndu-şi coate la ve<strong>de</strong>rea slăninei mai ales.— Lopata ai uitat-o ? Ce crezi că n-o mai ieidin colţ ? Doar n-a prins rădăcini.— Lasă, că n-om muri <strong>de</strong>-atîta…— Au fost altele mai grele.Afară se porni să plouă mărunt, mocăneşte.Şuviţele reci a<strong>de</strong> ploii se prelingeau peste barăci,peste pietre, pînă-n oase.Mitiţă fu nevoit să ia şi el o lopată din grămadăcu toate protestele lui. Fusese chemat ca topografşi ajun sese la lopată. Nu-i era lui frică <strong>de</strong>lopată, era fiu <strong>de</strong> ţăran, dar orgoliul îi sîngera. Înnumai cîteva minute avu timp să-şi facă toate re-97
Gheorghe Andrei Neaguproşurile pentru naivitatea lui, pentru că renunţasecu atîta inconştientă uşurinţă la funcţia comodă <strong>de</strong>furier pentru… o lopată. Se sim ţea tras pe sfoară,înşelat în speranţele lui <strong>de</strong> a fi con structor calificatla un obiectiv <strong>de</strong> majoră importanţă şi în loc <strong>de</strong> telemetruse trezise în mînă cu… o lopată. Izbi înciudatcu lama metalică în piatră, simţi vibraţia eiîn braţ ca un reproş şi se linişti.Încolonaţi, fiecare cu lopata şi tîrnăcopul lui,fură distribuiţi unor soldaţi mai vechi. Mitiţă nimerila taluzări.Cu lopata grea pe umăr, scuipîndu-şi veninulpe bo lovanii zdrobiţi <strong>de</strong> şenilele buldozerelor ce răniserămuntele, Mitiţă se-ndreptă spre sectorulun<strong>de</strong> fusese repartizat.Munci cîteva ore pe rupte, tăcînd cu îndărătnicie,netezind rigolele <strong>de</strong> scurgere. Apa trecuseprin unifor mă şi, ajungînd la trupul tînăr şi înfierbîntat<strong>de</strong> muncă, ieşea aburind prin ţesătura uniformei.Priviţi <strong>de</strong> <strong>de</strong>par te, soldaţii semănau cu niştemici zeităţi născătoare ale aburilor ploii ce nu maicontenea să cadă din înalt.Cînd li se dădu pauza pentru mîncare, Mitiţăşi scoase bucata <strong>de</strong> pîine, marmelada şi-ncepu sămestece trist.— Păcat că nu mănînci slănină, frate, ziseunul mai vechi, jinduind la porţia lui. Fără ea te cureţi,ascultă-mă pe mine, că ştiu mai multe. Dacăvrei să rezişti aici, trebuie s-o mănînci. Altfel îţi priveşticoastele şi la primul vînt zbori!— De cînd mă ştiu n-am putut s-o mănînc !zise Mitiţă.— Vai <strong>de</strong> tine atunci, camara<strong>de</strong> ! îi spuse ce-98
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>lălalt, dînd cu compătimire din cap.Mitiţă nu răspunse. Îşi aprinse o ţigană umezită<strong>de</strong> ploaie, sugînd-o cu voluptate. Se aplecă dinnou asupra rigolelor <strong>de</strong> scurgere, continuîndmunca cu lopata. Şuviţe subţiri <strong>de</strong> apă se adunaupe steiurile versanţi-lor hăcuiţi <strong>de</strong> explozii, în rigoleleabia zgîndărite, lu-înd-o către vale.Din loc în loc traversau şoseaua, adunîndu-seîn al bia încăpătoare şi primitoare a Caprei.Legaţi cu funii <strong>de</strong> mijloc, cei <strong>de</strong> la <strong>de</strong>rocărislobozeau <strong>de</strong> pe versanţi resturi <strong>de</strong> stînci rămase-nechilibru precar după ex plozii.— Vineeeee ! răsuna peste munte.Zgomotul răngilor izbite <strong>de</strong> stînci, al tîrnăcoapelorşi lopeţilor se contopea cu înjurăturile cazone,pipăra te şi colţuroase ca stîncile.La capătul primei zile, noii veniţi s-au întorsrupţi <strong>de</strong> oboseală, <strong>de</strong>rutaţi, şi în priviri li se citeadispera rea. S-au apropiat <strong>de</strong> barăci ca <strong>de</strong> o plută<strong>de</strong> salvare. Muşchii dureau, pielea ustura, oaselepăreau zdrobite, iar din sufletul lor rămăsese doaro cîrpă jilavă, s-o întinzi la uscat. Mitiţă nu maiavea nici cuvinte în el să-şi reproşeze prostia făcută.Se tîrî spre baracă. De multe ori în viaţă crezusecă e la capătul puterilor, dar abia acumînţelegea cu a<strong>de</strong>vărat semnificaţia aces tei expresii.Din toate colţurile trupului veneau semnale <strong>de</strong>alarmă pe care le percepea vag, cu creierul înceţo -şat, ca într-o centrală cînd din cauza suprasolicităriicircuitele se blochează şi un<strong>de</strong>va se au<strong>de</strong> doarsemna lul <strong>de</strong> ocupat, sau <strong>de</strong> avarie. Cînd au ajuns,au surprins în ochii leţilor mai vechi sclipiri jucăuşe<strong>de</strong> ironie şi milă.99
Gheorghe Andrei Neagu— Ce-i bă, pufoşilor ? Dădurăţi <strong>de</strong> greu. Aşa-ila început pînă se bătătoreşte sufletul.— Cu palmele merge mai repe<strong>de</strong>, se simţiobligat să completeze altul. Se duc două, trei rînduri<strong>de</strong> piei şi ajungeţi la os. Mai <strong>de</strong>parte merge.Încercară să se spele în apa rece a pîrîuluiCapra. Doar cîţiva ajunseră în sala <strong>de</strong> mese, ceilalţise duseră direct în baracă să se trîntească, lemn,pe paturi. Ge mea fiecare fibră din fiinţa lor. Dacănu i-ar fi fost ruşine, Mitiţă ar fi lăsat să-i curgă lacrimilepe care şi le înghiţea cu fiecare fum <strong>de</strong> ţigară.Cîţiva militari mai vechi se adunară ceva maitîrziu lîngă patul unuia şi se întinseră la un septic.Hazul lor, înverşunarea cu care se îndărătnicea fiecaresă cîştige i se părură lui Mitiţă cu totul idioate.Cînd a doua zi îi aştepta ce îi aştepta, muntele şi lopata,— şi cum să înfrunţi un munte cu lopata ? —trebuie să fii nebun cu acte ca să te apuci <strong>de</strong> septicîn loc să zaci, să laşi trupului cît mai mult răgazsă se refacă, atît cît putea el să se mai refacă dupăun astfel <strong>de</strong> chin. După cîteva run<strong>de</strong>, unul mic şinegricios, Manole, după cum avea să afle Mitiţă,scoase o sticlă <strong>de</strong> vin — „captură <strong>de</strong> război“ — lăsîndsă se înţeleagă că o dobîndise pe o lopată cucoada frumos lustruită, „care ar<strong>de</strong> palmele maipuţin“ oferită unui pufos. Trecură sticla pe rînd <strong>de</strong>la unul la altul şi începură un recital <strong>de</strong> orori, a-mintind toate capcanele pe care le întin<strong>de</strong> munteleunor neisprăviţi <strong>de</strong> leţi abia veniţi.Ca prin ceaţă, Mitiţă auzi povestea unor novicicare pe o ploaie torenţială <strong>de</strong> vară se refugiaserăsub un pod.100
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>— Şi ce trăznete ! Pregătire <strong>de</strong> artilerie nualta, nu mai că se trăgea cu tunurile cele mari alecerului.— Intîi se auzea cum se sfîşia toată pînza cerului,şi pînză groasă nu glumă, lumina îţi lua ochiişi te lăsa năuc şi orb multă vreme, şi abia apoi,după ce trăznetul se izbea în pieptul muntelui, seauzea bu buit şi huruit şi tremura pămîntul sub tineca o piftie.— Cred că <strong>de</strong> groază se înmuiase piatra astaatît <strong>de</strong> tare. Zău că era ca o piftie. Şi o să mai fie.Din dialogul ăsta, presărat cu grozăvii pecare le prezentau colorat, cu o sadică plăcere,într-un pito resc limbaj cazon, reieşi că o grupă <strong>de</strong>soldaţi, pe o furtună cum numai Făgăraşul ştie săo regizeze, se refugiase sub un pod. Torentelecărau la vale tot ce se putea căra, spălau muntelepînă la piatră, smulgeau şi piatra dacă nu se ţineabine, brazii erau măturaţi ca nişte biete beţe <strong>de</strong>chibrituri, iar cei <strong>de</strong> sub pod se trăgeau tot maisus, pe măsură ce apele creşteau văzînd cu ochii,pînă ajunseră aproape la traversele po dului. Tocmaicînd voiau să iasă afară şi să se refu gieze subun utilaj, la un adăpost oarecare, apele scăzurăbrusc şi ei respirară uşuraţi convinşi că ce fusesemai greu trecuse. Cîţiva îşi aprinseseră chiar şi ţigările, cînd <strong>de</strong> <strong>de</strong>asupra se auzi un strigăt disperat:— Voi <strong>de</strong> sub pod ! Fugiţi, ieşiţi <strong>de</strong>-acolo !Inspăimîntaţi <strong>de</strong> moarte, dacă se mai putea aşaceva,leţii dădură buzna afară <strong>de</strong> sub pod, pentruca să vadă puţin mai în amonte un val uriaş care seîndrepta spre pod pe cursul pîrîului. Fugiră care în-101
Gheorghe Andrei Neagucotro, spre pante, spre locurile mai ridicate şi subochii lor îngroziţi vă zură cum berbecele acela <strong>de</strong>apă, stînci şi buşteni ajunse la pod, trecu peste el,iar cînd apele se retra seră nu mai rămăseseră <strong>de</strong>cîtcîteva vestigii care aminteau că acolo fusese unpod. Mai sus <strong>de</strong> ei, la un cot, valea îngustă fuseseblocată <strong>de</strong> trunchiuri <strong>de</strong> copaci şi pietre, se formaseun baraj ad-hoc care ţinuse o vreme pieptşuvoaielor, apoi, cedase şi pornise la vale să măturetotul în cale. Dacă n-ar fi fugit <strong>de</strong> sub pod arfi dispărut înainte <strong>de</strong> a-şi da seama ce se întîmplă.— Ca nişte proşti ! fu concluzia unuia dintrecei care participaseră la discuţie.Mitiţă, şi probabil că şi ceilalţi pufoşi care nusco teau o vorbă, recepţionară întîmplarea ca peun coş mar propriu: se ve<strong>de</strong>a sub pod, ţintuit <strong>de</strong>groază în faţa valului distrugător <strong>de</strong> apă, pietre şibuşteni. Şi în noaptea aceea, noaptea botezului,valul acela trecu <strong>de</strong> mai multe ori peste el.În numai cîteva zile, muntele şterse orice <strong>de</strong>osebire între leţii noi şi cei vechi. Tot mai rar li seadresa apelativul „pufoşilor“, fiindcă „puful“ se camdusese <strong>de</strong> pe ei. Mitiţă avea palmele bătătoriteacolo un<strong>de</strong> mai înainte fuseseră băşici, uniforma ise <strong>de</strong>colorase şi se îmbîcsise <strong>de</strong> praf, încît nu maifăcea notă discor dantă. Numai cu lopata nu seputea împăca, mai ales cînd ştia că putea contribuicu mult mai mult la lu crarea asta fantastică în calitate<strong>de</strong> topograf, mînuind un teodolit. Se hotărîsă iasă la raport şi se prezentă plutonierului.— Ce-i, soldat! îl întîmpină acesta în uşa barăciicomandantului.— Tovarăşe plutonier, sînt soldatul Şoican102
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>Dumitru şi vreau să ies la raport la comandantulcompaniei.— E plecat. Şi-apoi să ştii că pînă la companiemai e. Aici nu sîntem <strong>de</strong>cît un pluton, sub comandalocote nentului Duma. Du-te la lucru, soldat,şi poate o să dai într-o zi ochii cu el. Pînă atunci…Mitiţă se-ntoarse <strong>de</strong>zorientat şi amărît. Gîndurileîi fugeau la clipa mult aşteptată, cînd poateva avea norocul să <strong>de</strong>a <strong>de</strong> el, cu ochii mereu lapîndă. Ceafa, leoarcă <strong>de</strong> sudoare, începuse să-ldoară, iar spaima că nu avea să-l mai vadă vreodatăîncepu să-l încol ţească, într-un tîrziu îl simţi,după freamătul mai spe cial cu care soldaţii mînuiaulopeţile şi tîrnăcoapele.Ieşi în calea lui, tremurînd <strong>de</strong> emoţie:— Tovarăşe locotenent, permiteţi să ies la raport.Sînt soldatul Şoican Dumitru, zise răspicat.Locotenentul părea grăbit şi preocupat. Glasulsol datului îl surprinse neplăcut.— Şi ce ai, mă rog, <strong>de</strong> raportat ?— Am fost trimis aici din dorinţa mea pentruca să lucrez ca topograf. Mi s-a spus că aveţi nevoie<strong>de</strong> aşa ceva, nici<strong>de</strong>cum să fiu o lopată în plus.Cu mustăcioara abia împlinită, ofiţerul aflatîn al doilea an <strong>de</strong> activitate nu era omul situaţiilornepre văzute. De aceea se hotărî sa curme oriceabatere <strong>de</strong> la disciplină:— Şi ce te face să crezi că ai fi o lopată înplus ? Aici nici o lopată nu-i în plus, soldat. Aşa căe nevoie şi <strong>de</strong> tine.— Dar aş putea fi mai folositor ca topograf,insistă disperat Mitiţă.— Daca ar fi fost nevoie <strong>de</strong> dumneata, ai fi103
Gheorghe Andrei Neagufost folosit acolo un<strong>de</strong> ai pretenţie, spuse locotenentul,în vreme ce trupa îi privea blazată.Cu această discuţie soarta lui părea pecetluită.În plus mai fu nevoie să suporte şi glumelecamarazilor care socoteau că „domnişoara“ voia săse aranjeze într-un post mai cald.— Auzi, topograt! Ce-i aia topograf ? se arătăunul curios în pauza <strong>de</strong> masă.— Păi unul care tropăie <strong>de</strong> colo colo, cu mîinilela spate şi-ţi spune ce ai <strong>de</strong> făcut, se simţi obligatsă-i explice un altul.— Aha ! se lumină primul şi măsurîndu-l peMitiţă cu privirea slobozi un hohot <strong>de</strong> rîs.Zilele treceau, muntele ceda greu în faţa furnicilorcare voiau să-i sfîrtece pieptul. Mii, zeci <strong>de</strong>mii, mili oane <strong>de</strong> ani rezistase el furtunilor, avalanşelor,pu hoaielor, gerului şi arşiţii şi nu-l doborîsenimic. În indiferenţa lui părea să-i dispreţuiască pecei care-i smulgeau cu dinamita, cu falca buldozeruluicîte-o aşchie <strong>de</strong> piatră. Şi uneori îi mai şi pe<strong>de</strong>psea.Intr-una din zile se puse pe ei cu o ploaiemocă nească, rece, după ce mai înainte scosesetoată apa din ei făcîndu-i să se coacă <strong>de</strong> dogoareapietrelor în cinse.De sus ploaia continua să cadă ameninţătoare.Cele cîteva foi <strong>de</strong> cort, pe care le luaseră ceiprevăzători, se dovediră insuficiente. Pleaia, rece<strong>de</strong> munte îşi a-duse gustul ei în supa cazonă, sporind-oşi diluînd-o în aceeaşi măsură. Buldozeriştiimîncau în cabină, pri mind în ospeţie şi cîte unpifan insistent cu gamela în mînă. Cei care nu seînvîrtiseră în nici un fel mîn cau pe sub utilaje. Mi-104
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>tiţă se oploşise sub o stîncă. Apa ploii curgea neistovit,mai întîi în şuviţe, apoi în mici pîrîiaşe clocotitoare,ca nişte şerpişori neastîmpăraţi, cărînd rocasfărîmată întîlnită în cale. Sub stîncă mai veni unsoldat, acoperindu-şi gamela cu casca.— Cine mai vrea felul întîi sa poftească, răcniîn ploaie veselarul.Mitiţă se ridică ferit, cu gîndul să-i mai cearao porţie. Cel ce venise alături se apucă să soarbăspornic.Cu paşi nesiguri, alunecînd pe pietrele u<strong>de</strong>,Mitiţă ajunse la remorca din care veselarul împărţeacu po lonicul lichidul aburind.— Păzea băăă ! se auzi <strong>de</strong>odată un strigăt.Instinctiv Mitiţă renunţă să mai întindă mîinile du -pă gamela plină.In spatele lui, stînca sub care se adăpostisese surpa roasă <strong>de</strong> ploaie. Veselarul dădu drumulgamelei care se prăbuşi peste capul protejat <strong>de</strong>cască. Mitiţă simţi lichidul fierbinte strecurîndu-segrăbit <strong>de</strong>-a lun gul şirei spinării. Urlă <strong>de</strong> durere, încercîndsă-şi <strong>de</strong> părteze cît mai iute hainele <strong>de</strong> trup.Casca-i zbură peste vestonul <strong>de</strong>sfăcut în pripă învreme ce <strong>de</strong> sub stîncă, un alt urlet, un strigăt neomenesc<strong>de</strong> durere îl acoperi pe al său. Stînca-ncă<strong>de</strong>re îi prinse solda tului ca rămăsese sub ea unpicior. Soldaţii se arun cară grăbiţi încercînd să urneascăstînca cu răngile. In gamelele părăsite cugrabă, ploaia continuă să-şi facă <strong>de</strong> cap.— Porneşte dracului un buldozer, strigă cinevadin mulţime.Vasile, sub al cărui buldozer abia se adăpostiserăcîţiva <strong>de</strong> ploaie, apăsă în<strong>de</strong>lung pe butonul105
Gheorghe Andrei Neagumotora şului auxiliar. Pîrîitul motoraşului, şi fîlfîitulmotoru lui mare abia <strong>de</strong> se mai puteau <strong>de</strong>sluşi <strong>de</strong>răcnetele celui prins <strong>de</strong> stîncă. În sfîrşit motorulporni.Tăcerea coborî în sufletul tuturor. Pînă şi soldatulrănit tăcu, gemînd sleit. După cîteva manevre,lama buldozerului se opinti sub colţul ascuţit alstîncii.— Cînd ridic eu, să-l tragă cineva <strong>de</strong> umeriafară, răcni disperat, cu vocea spartă <strong>de</strong> emoţie,Vasile.Cracul pantalonului cazon, arăta ca un burlan<strong>de</strong> sobă peste care trecuse un camion. Dinpînza-nroşită, <strong>de</strong> sînge, picurau stropi roşii <strong>de</strong>sînge şi apă <strong>de</strong> ploaie. Purtat pe braţe, soldatul leşinase.Laba piciorului îi atîrna zdrobită <strong>de</strong> margineastîncii.— Să-i legăm piciorul mai sus <strong>de</strong> genunchi,să-i oprim hemoragia, se pomeni Mitiţă spunînd.Soldaţii executară tăcuţi. Şireturile unui bocancstrînseră partea întreagă <strong>de</strong> picior.Îl urcară-n lada plină cu marmite. Şoferulporni tul burat, în timp ce veselarul coborî aproapedin mers, strigîndu-i să aibă grijă <strong>de</strong> mîncare să nuse răcească şi <strong>de</strong> marmite. Abia mai tîrziu îşi dăduseama cît <strong>de</strong> absurd era ceea ce spusese. Drumulpînă la Cumpăna era lung şi greu. De bună seamăcă pînă seara abia <strong>de</strong>-avea timp să se mai întoarcă.În tăcere, luîndu-şi uneltele, soldaţii se îndreptarăspre tabără.Grăbit să fie primul, veselarul o luă înainte învre me ce Mitiţă, doborît <strong>de</strong> gîndul că putea fi subpiatră şi el, <strong>de</strong>-abia reuşi să se îmbrace din nou şi106
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>să se ri dice <strong>de</strong> pe piatra pe care căzuse frînt <strong>de</strong>spaimă.În faţa barăcilor din B. C. A. Îi aştepta plutonierul.Tăcut, îi lăsă să intre în dormitoarele reci,fără să-i mai pună să-şi cureţe încălţămintea, aşacum făcea <strong>de</strong> obicei, semn că veselarul îl informase<strong>de</strong>spre cele întîmplate.— Soldatul Şoican să se prezinte la tovarăşullo cotenent Duma, îi spuse el responsabilului <strong>de</strong>dormi tor, nezărindu-l pe Mitiţă.— A rămas cu Malinovski şi Motica în urmă,îi spuse careva liniştit. Putea să fie şi el prins acolo,mai adăugă el ca un fel <strong>de</strong> scuză pentru faptul cănu venise odată cu ei.— Ştiu. Cînd vine să meargă la locotenent.— Am înţeles…Cînd Mitiţă ajunse în dormitor, ciorba <strong>de</strong> pehaine-i fusese <strong>de</strong> mult spălată <strong>de</strong> ploaie, iar usturimeapielii n-o mai simţea. Gîndul că ar fi putut fiprins sub stînca. aceea îl copleşise.— Du-te la locotenent, îi spuse şeful dormitorului.Surd, cu gîndurile lui, Mitiţă nu-i răspunse.— Băă, n-auzi ? A zis locotenentul să te ducipînă la el.Într-un tîrziu, Mitiţă se ridică îndreptîndu-seanemic spre dormitorul ofiţerilor. Bătu la uşă, fărăa aştepta răspuns.— Ia spune, cum a fost ? îl luă <strong>de</strong> cum intrăloco tenentul.Secătuit <strong>de</strong> povara propriului gînd, Mitiţă nu-irăs punse.— Ei, hai dă-i drumul. Fii bărbat. Am auzit cî107
Gheorghe Andrei Neaguai scăpat ca prin urechile acului, că puteai să fii şitu acolo, îl în<strong>de</strong>mnă locotenentul, aşezîndu-sc maibine pe scaun.Fără să aştepte să fie invitat, Mitiţă se trîntipe un scaun, frămîntîndu-şi cascheta în mîini. Dinveston, apa-i curgea uşor, adunîndu-se în mici băltoacepe suprafaţa P. F. L. -ului din baracă.— Pai cum să fie, începu el în sfîrşit cu greutate.Mîncam. El a venit lîngă mine. Eu m-am ridicatsă iau supliment, şi-n urma mea s-a prăbuşitstînca. Pro babil c-a ros-o apa <strong>de</strong> ploaie pe <strong>de</strong><strong>de</strong>subt.Era crăpată <strong>de</strong> explozii dinainte şi trebuiadoar s-o mişcăm uşor şi ar fi fost gata…— Păi bine, soldat, dac-ai ştiut asta <strong>de</strong> cemama dracului te-ai aşezat sub ea. Că dacă nu teaşezai tu, n-ar fi venit şi celălalt şi-ar fi scăpat întreg.In cele din urmă Mitiţă se trezi dat afară, urmărit<strong>de</strong> furia locotenentului care avea să fie făcutrăspun zător <strong>de</strong> acci<strong>de</strong>nt.Simţise că pe locotenent îl dureau cele întîmplateşi că se temea <strong>de</strong> consecinţele care bănuiacă-i planau <strong>de</strong>asupra capului.Seara tîrziu, într-o tăcere apăsătoare, se auzizgo motul maşinii celui plecat cu rănitul. Ajunsesecu el la Curtea <strong>de</strong> Argeş un<strong>de</strong> fusese operat imediat.Şo ferul le spuse că medicii îl asigurară cătotul va fi bine, dar el bănuia că leatul va rămîneşchiop.„Ce bine mi-ar prin<strong>de</strong> acuma o ţuică“, segîndi Mi tiţă, în vreme ce se ghemuia sub păturasubţire şi aspră. Aerul rece şi umed, pătrunseseparcă şi în cear ceaful alb, cuprinzîndu-i trupul în-108
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>cetul cu-ncetul în cleştii unui tremurat fără sfîrşit.Adormi tîrziu şi nu mai după ce se sculă încă o datăşi se-nveli cu man taua mototolită din sacul cuefecte, pe care niciunul din ei nu-l dăduse la magazie,<strong>de</strong> parc-ar fi ştiut ce-i aşteaptă.Cînd se trezi, afară coborîse întunericul. Cîţivasoldaţi ieşeau <strong>de</strong> sub pături şi se-mbrăcau cuhainele ji lave îndreptîndu-se spre baraca <strong>de</strong> un<strong>de</strong>urmau să pri mească cina.În sala rece, luminată tremurător <strong>de</strong>-un becalimen tat <strong>de</strong>-un grup electrogen soldaţii se opreauatît cît să-şi apuce cănile <strong>de</strong> aluminiu mai bine sănu-i frigă la <strong>de</strong>gete, după care se îndreptau spredormitor. Într-o mînă ţineau cana, iar în cealaltăbucata <strong>de</strong> pîine cu marmeladă şi un cub <strong>de</strong> telemea.Ceaiul îi mai <strong>de</strong>z morţi, iar în dormitor coborîpuţină veselie, <strong>de</strong> parcă nu s-ar fî întîmplat marelucru.Dimineaţa, odată cu primele raze <strong>de</strong> soare,soldaţii se aruncară în hainele încă jilave, atîrnate<strong>de</strong> cu seara în baraca rece cu pereţi din P. F. L. şise îndreptară spre sala <strong>de</strong> mese. La ieşirea din baracameselor, îi aştepta locotenentul Duma.— Comandanţii <strong>de</strong> plutoane să se pregăteascăpen tru raport, îi spuse cu glas repezit plutonierului<strong>de</strong> inten<strong>de</strong>nţă apărut printre soldaţi.Cu mişcări domoale, plutoanele se aliniară înfaţa barăcii, silindu-se fiecare să-şi ascundă cănile<strong>de</strong> tablă sau gamelele <strong>de</strong> tinichea, şi să-şi înghităresturile <strong>de</strong> pîine, oprite la început cu gîndul <strong>de</strong> afi <strong>de</strong> folos cîteva ceasuri mai tîrziu.Mitiţă-şi ascunse bucata <strong>de</strong> pîine şi telemeaîn ves tonul cazon, aproape <strong>de</strong> piele, renunţînd cu109
Gheorghe Andrei Neagubună şti inţă la cana <strong>de</strong> aluminiu pe care-o puseseun<strong>de</strong>va după o piatră <strong>de</strong> la marginea drumului pecare trebuia să se alinieze trupa.Enervat <strong>de</strong> încetineala cu care plutoanele îşicom pletau rîndurile pe drumul dintre cele două barăci,locotenentul începu să se plimbe nervos, lovindcu vîrful cizmelor pietrele drumului. Uitase <strong>de</strong>cînd nu mai văzuse un apel, o adunare şi indisciplina,sau mai bine zis încetineala cu care soldaţiise adunau începu să-l exaspereze.— Soldaţii care-şi vor auzi numele strigat îşivor lua efectele şi tot ce le aparţine, se vor îmbarcaîn maşini şi vor merge la Piscul Negru. La înaintare,le comunică el, cînd totul reintră în ordine.— Machidon Marin !— ‘Zent, se auzi glasul celui strigat.— Şoican Dumitru !— Răboacă Ştefan !— Malinovski Ştefan !— Motica Dumitru !— Călău Vasile !…Se umplu o maşină cu cei strigaţi: majoritateaerau cei care fuseseră <strong>de</strong> faţă la acci<strong>de</strong>ntul ceavusese loc cu o zi înainte. Maşina <strong>de</strong>mară grăbit,ducîndu-i la Piscul Negru. Din loc în loc, întîlneaucocoţaţi pe taluzul drumului, soldaţii <strong>de</strong> la <strong>de</strong>rocări,dărîmînd sfărîmăturile <strong>de</strong> stînci rămase agăţate<strong>de</strong>asupra muntelui, gata s-o ia din loc la cea maimică zdruncinătură.Drumul suia cu fiecare kilometru, părăsind încele din urmă pădurea, afundîndu-se în mlaştinace înghi ţise cu un an în urmă un buldozer, oprinduseîn final în faţa altor barăci, cu pereţii mai noi,110
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>semn că abia fuseseră ridicate. Munţii în jur nuaveau nimic negru în straiele lor şi nimeni nu ar fiputut explica <strong>de</strong> ce i se spunea locului PisculNegru.Pădurea dispăruse rămînînd în vale şi lăsîndloc păşunilor, părăsite <strong>de</strong> turme şi <strong>de</strong> sălbăticiuni,alun gate <strong>de</strong> constructori, <strong>de</strong> cei care aveau să laseîn urma lor un drum mare şi temerar, o arteră <strong>de</strong>asfalt, adău gind ceva şi luînd altceva măreţiei solemneînstăpînită <strong>de</strong> milenii.Muţi şi solemni, soldaţii coborau din maşină,zăngănindu-şi armele gata parcă <strong>de</strong> atac, <strong>de</strong> asaltulfinal cu stihia şi cu neprevăzutul, aşteptîndu-seîn orice moment să-şi schimbe armele cu lopeţile,pentru a dura ceva <strong>de</strong> care aveau să-şi aducă pururiaminte.La Piscul Negru, situaţia noilor veniţi nu seschimbă cu nimic. Mitiţă tot la lopată era, la un loccu ceilalţi. Doar că aici muntele era mai aspru,aerul mai tăios. Lupta cu muntele era ceva maigrea.Încrîncenarea luptei omului cu piatra se <strong>de</strong>sfăşurape tot traseul drumului. Cel mai înaintatpunct <strong>de</strong> lu cru se situa la cîţiva kilometri <strong>de</strong> PisculNegru, la Capra. Deocamdată drumul pînă acoloarăta ca o rană adîncă şi proaspătă în carnea muntelui,pe care trupa <strong>de</strong> la <strong>de</strong>rocări se înşiruia cuminte,încercînd să o sutureze cu pichamere şitrotil porţiunile grave. Suflul exploziilor curăţase şiultimele resturi <strong>de</strong> pădure ce se încumetase a seaventura pînă în apropierea dru mului. O dată cuvenirea toamnei, grupa <strong>de</strong> la înain tarea propriuzisăpier<strong>de</strong>a tot mai mult timp pentru a ajunge la111
Gheorghe Andrei Neagulucru. Trebuia să se facă ceva <strong>de</strong> urgenţă pentru ase rezolva cazarea lor într-un punct cît mai apropiat<strong>de</strong> locul <strong>de</strong> muncă.Soarele amiezii îl găsi pe Mitiţă în rigola <strong>de</strong>scur gere pe care se chinuia s-o finiseze cu lopataşi tîrnăcopul. La un moment dat, din capătul sudical dru mului, soldaţii îşi lăsau lopeţile sau coboraudin bul dozere, pentru a se strînge în jurul cuiva,apoi, după un timp, se urcau din nou la locul lor,continuîndu-şi munca. Curînd mişcarea aceastaajunse şi în dreptul lui Mitiţă. Un ofiţer, mai binespus un căpitan cu în semnele tehnicului pe epoleţi,îi pofti cu glas blajin să se apropie.De statură potrivită, slab, zvelt, cu o fruntebom bată, avînd ochii înconjuraţi <strong>de</strong> cearcăne şi <strong>de</strong>sprîncene bogate, fără a fi stufoase, ofiţerul păreasă nu acor<strong>de</strong> o importanţă prea mare ţinutei.Peste uniforma prăfuită, cureaua porthartuluiatîrna răsucită şi alungită mai mult <strong>de</strong>cît ar fifost necesar, lăsînd porthartul să atîrne pînă pestegenunchi. Bo cancii ofiţereşti, uşori, erau plini <strong>de</strong>praful roşietic al drumului proaspăt croit.— Păi, bine băieţi, vouă vă place cum aratătalvegul ăsta? îi întrebă el cu voce domoală.Soldaţii se uitau la el fără să-nţeleagă la ceanume se referea.— Păi, cum să ne placă, tovarăşe căpitan ?Dar nu e vina noastră ! Dacă lucrăm fără nici unplan <strong>de</strong> si tuaţie şi fără nici o busolă măcar. Nuputem <strong>de</strong>termina nici un element, se pomeni glăsuindMitiţă spre stupoarea celorlalţi.— Şi ce anume ţi-ar trebui soldat ?— Măcar o lată şi-o cumpănă, că jaloane se112
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>mai pot face şi din nişte pari mai acătării. Şi, bineînţeles,planul <strong>de</strong> situaţie cu profilele proiectate,atît longi tudinalele cît şi transversalele. Vă daţiseama că fără cote şi fără alte instrumente, numaiaşa, la ochio-metru, nu se poate face mare lucru,zise Mitiţă cu în drăzneală, apropiindu-se şi maimult.Soldaţii se feriră bucuroşi la o parte din calealui. Bine că nu erau ei întrebaţi.— Dar cum te cheamă, soldat, şi ce pregătireai ?— Sînt soldatul Stoican Dumitru. În civilie amfost proiectant şi constructor.— Serios ! Şi <strong>de</strong> cînd ai apărut aici, mă rog ?— De aproape două săptămîni.— Să facem cunoştinţă. Sînt căpitanul Stanciu,zise el întinzîndu-i mîna.Mitiţă i-o strînse-n tăcere. Cu el mai veniseun soldat mic şi pirpiriu, cu un cap nefiresc <strong>de</strong>mare, terminat în partea <strong>de</strong> jos într-o bărbie lată,iar sus într-o frunte mică şi-acoperită <strong>de</strong>-o hălăciugă<strong>de</strong> păr neţesălat, ce nu mai încăpea sub bonetă.— Iar el este ajutorul meu pentru aceste locuri,continuă el arătînd cu mîna spre însoţitor.— Parmac, Duţă Parmac, zise piticotul întinzîndu-imîna.— Ce-ai zice dacă te-ai ocupa puţin <strong>de</strong> transpunerea în practică a proiectului, spuse cu acelaşiglas liniştit căpitanul.— V-aş mulţumi.— Nu cred că ar fi necesar. Cred că omul potrivitla locul potrivit ar însemna mult mai mult pen-113
Gheorghe Andrei Neagutru şan tierul ăsta, zise căpitanul.— Vino cu noi, îl în<strong>de</strong>mnă Parmac cu un glassîsîit şi piţigăiat, greu <strong>de</strong> redat <strong>de</strong> altă făptură.— Lasă astea la noi, îl în<strong>de</strong>mnă unul dintrecei cu care fusese repartizat la lucru.Mitiţă-şi lăsă tîrnăcopul şi lopata urmîndu-şisu periorul.— Pe băiatul ăsta <strong>de</strong> azi înainte îl vei avea caspecialist în executarea drumului, zise căpitanul comandantului<strong>de</strong> companie aflat în faţa unei hărţice reprezenta o porţiune din drum.— Tocmai aveam nevoie <strong>de</strong> aşa ceva, zisecăpitanul Hurezeanu, comandantul cu puteri <strong>de</strong>plineîn pus tietatea muntelui. Ia priviţi puţin la cene aşteaptă în cel mai scurt timp. Trebuie să nemutăm mai sus, din ce în ce mai sus. Şi nu ştiu zăucînd s-o mai fa cem. Prin părţile astea iarna vine<strong>de</strong>vreme. Abia <strong>de</strong> ai timp să simţi gustul verii căte-ai şi trezit cu tro ienele la uşa barăcilor.— Tocmai <strong>de</strong> aceea zic că ar fi potrivit să aişi dumneata un specialist. Eu s-ar putea să ajungşi mai rar pe aici <strong>de</strong>cît pînă acum, iar pe altul nuvăd că ar fi amator să ierneze aici. Ii dai ce-i trebuieşi-l mai ajuţi cu ce poţi şi cred că lucrurile vormerge, zise căpitanul Stanciu lovindu-l cu palmauşor pe spinare pe Mitiţă.Proaspăt uns topograf, Mitiţă îşi găsi resursene bănuite <strong>de</strong> energie. Cît era ziua <strong>de</strong> lungă, băteaporţiunea <strong>de</strong> şantier încredinţată, cu Malinovschidupă el. Pe Malinovschi îl şcolise el şi-l învăţasecum să ţină o stadie. Prima dată cînd îl lăsase sa seuite prin teodolit, fusese un circ întreg fiindcă băiatulnu price pea în ruptul capului <strong>de</strong> ce trebuie să-114
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>l vadă pe cel cu stadia cu zgaibele în sus. „Măcardacă ar fi muiere, cu fustă !“ trînti el o glumăgroasă. De acum ştie ce are <strong>de</strong> făcut. Cînd Mitiţăridica braţul drept lateral, Malinovschi se <strong>de</strong>plasa înpartea aceea pînă cînd ve <strong>de</strong>a că celălalt ridica ambelemîini în sus. Cînd ve <strong>de</strong>a un singur braţ, se <strong>de</strong>părtaîn linie dreaptă, cînd braţul flutura seapropia. Şi numai după o jumătate <strong>de</strong> oră <strong>de</strong> instructaj<strong>de</strong>veni şi Malinovschi ajutor <strong>de</strong> to pograf.Scăpase <strong>de</strong> lopată. Numai că acum, după cum spuneael, începu să facă concurenţă caprelor negre,urcînd şi coborînd cu instrumentele în spate sprediferite puncte <strong>de</strong> lucru. Ca să le fie mai uşor semutaseră la ultima tabără provizorie, <strong>de</strong> un<strong>de</strong> dimineţileve<strong>de</strong>au şantierul unduind spre vale, rănileadînci din pieptul muntelui, cu care muntele trebuiasă se împace. Aici trăiau mai mult printre artificierişi genişti, băieţi vioi, senini, în ciuda faptuluică umblau numai cu explozibile, că erau toată vremeaameninţaţi <strong>de</strong> ploaia <strong>de</strong> bolovani. De la cîtevasute <strong>de</strong> metri <strong>de</strong> cabană muntele începea brusc ridicîndu-seîn piscuri semeţe, la picioarele cărorapîrîul îşi tăiase albia cu greu şi se împiedica mereu<strong>de</strong> stînci, aruncîndu-se apoi spre vale, în bulboaneşi casca<strong>de</strong> spectaculoase. Cum dă<strong>de</strong>a soarele, sute<strong>de</strong> soldaţi porneau să mărşăluiască în tăcere, umplîndu-şiplămînii cu aerul rare fiat. Pe panta sudică,lungă <strong>de</strong> kilometri a versantu lui Făgăraşului,coloana vie, asemeni unei uriaşe omizi cafenii, î-nainta anevoios, într-un du-te-vino isto vitor, oamenicu saci grei <strong>de</strong> azotat <strong>de</strong> amoniu nece sar<strong>de</strong>rocărilor ce-aveau să sfîrtece metru cu metrustînca pentru a face loc drumului. Artificieri, cu uni115
Gheorghe Andrei Neaguformele pătate <strong>de</strong> sudoare şi praf, roase în locurileun<strong>de</strong> se frecau mai <strong>de</strong>s <strong>de</strong> piatră, cu căştile dinplastic maroniu pe cap, aşezau calupuri <strong>de</strong> trotil înlocurile indicate <strong>de</strong> topografi.În ziua aceea Mitiţă şi Malinovschi ajunseserăla punctul <strong>de</strong> lucru <strong>de</strong>semnat taman cînd oameniise pre găteau <strong>de</strong> masă. De la brîul soldaţilorieşiră la iveală lingurile <strong>de</strong> aluminiu pe care le loveauharnic <strong>de</strong> mar ginile castroanelor. Aerul <strong>de</strong>munte şi munca le stîrneau o poftă <strong>de</strong> mîncarecum nu avuseseră ei nicio dată. Mîncau spornic întăcere, aruncînd din cînd în cînd priviri spre creastamuntelui un<strong>de</strong> începu să-şi arate aripa un nornegru, urît. Masa se termină iute, băieţii nu se maiîntinseră la obişnuita ţigară, pen tru simplul motivcă se lăsaseră cu toţii <strong>de</strong> fumat. Încă <strong>de</strong> la venire,plutonierul îi avertizase: „Dacă vreţi să rezistaţi lamunca asta, lăsaţi ţigara dracului. “ Cei care nu-lcrezuseră aveau să se convingă cînd înce pură săse învineţească la faţă şi să-şi scuipe plămînii, apucaţi<strong>de</strong> cîte-o criză <strong>de</strong> sufocare.Mitiţă şi Malinovschi mîncară împreună cucei lalţi, urmînd ca abia apoi să verifice cotele şi săle stabilească pe cele noi, pentru înaintare. Numaică furtuna care se anunţa avea să le întîrzie activitateadin ziua aceea. Bubuituri <strong>de</strong>părtate, amplificate<strong>de</strong> căl dările muntelui avertizau că vor trebuisă-şi caute cu toţii adăpost. Picuri rari şi grei îl făcurăpe veselar să-şi strîngă iute „dugheana“, sapună capacele la marmite. Nu mai era timp <strong>de</strong> pornitla drum cu ele.Furtuna se <strong>de</strong>zlănţui brusc, vîntul începu săşifacă <strong>de</strong> cap, toamna se refugie în vale şi aici pe116
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>creste veni un început <strong>de</strong> iarnă. Oamenii se zgribuliră,fie care pe un<strong>de</strong> apucase, Mitiţă şi Malinovschise as cunseră sub remorca veselarului.— Mai bine am pleca la cabana, îşi dădu unulcu părerea.— Pînă acolo ne face ciuciulete oricum, interveniplutonierul.Se întunecă la fel <strong>de</strong> brusc şi numai fulgereleşi trăznetele sfîşiau înserarea aceea din miezulzilei. Oa menii renunţară să mai plece. Mitiţă numărăla în ceput după fiecare <strong>de</strong>scărcare, ca să-şi<strong>de</strong>a seama cît <strong>de</strong> <strong>de</strong>parte se <strong>de</strong>zlanţuise fulgerul.Apoi renunţă pen tru că norii plutind învolburaţimai mai să-i atingi cu mîna, nu mai avea rost. Stăteaunăuciţi <strong>de</strong> vibra ţia adîncă a muntelui, asurziţi<strong>de</strong> <strong>de</strong>zmăţul trăznetelor, unii strigau involuntar cîteun „mamă!“, erau copleşiţi, striviţi. Deodată, pîrîitulbrutal al fulgerului se contopi cu o bubuiturăapropiată, şi peste răpăitul picăturilor grele se suprapuseo ploaie <strong>de</strong> pietre. O bufnitură grea făcuremorca veselarului să geamă, prin tre scîndurile eiprinse a se scurge ciorbă şi zeamă <strong>de</strong> fasole îndouă cu apă. Din instinct, ieşiră în patru labe cutoţii afară în ploaie ca să vadă un ditamai bolovanulpoposit peste marmitele pe care le turtise.— Ce a fost asta ? urlă plutonierul.— Naiba ştie ! răcni altul.Se apropiară cu fereală şi ceilalţi ieşiţi <strong>de</strong> subutilaje.— S-a <strong>de</strong>scărcat trăznetul în instalaţia <strong>de</strong>clanşatorului!— Da ce n-aţi scos trotilul din lăcaşuri ?— Păi a mai fost timp ? Că a venit furtuna117
Gheorghe Andrei Neagubuluc peste noi.La locul cu pricina o pîlnie imensă marcalocul un<strong>de</strong> artificierii puseseră explozibilul.— Am făcut economie <strong>de</strong> curent. Ne-a făcuttreaba trâznetul.— Şi dacă omora pe careva ?Plutonierul îi adună, erau cu toţii, şi le ordonăsă se îndrepte spre cabană. Protejîndu-şi teodolitul,Mi tiţă porni în cortegiul <strong>de</strong> siluete zgribulite <strong>de</strong>pe care apa şiroia în voie.Andrei Şoican ajunse seara tîrziu în gara Curţii<strong>de</strong> Argeş. Nici o maşină nu mai, lua calea munţilorla ora aceea. Trase cîteva înghiţituri dindamigeana adusă pentru fecior, mestecă vreo douăplăcinte puse <strong>de</strong> nevastă-sa tot pentru el şi seaşeză să moţăie în sala <strong>de</strong> aşteptare. Dimineaţăreuşi să se suie într-un camion care mergea la Vidraru.De cum intrară în munţi, bătrînul începu săse uimească, fără să ştie că trăia aceleaşi sentimentepe care le încercase şi fecioru-su, Mitiţă, culuni în urmă. Şi tot urcau,— Dar un<strong>de</strong> se lucrează ?Şoferul arăta cu mîna un<strong>de</strong>va spre cer, încîtSoican bătrînul crezu la început că-şi rî<strong>de</strong> <strong>de</strong> el.Cînd coborî pe malul lacului, dădu cu ochii <strong>de</strong>baraj, îşi lunecă privirea pe omul <strong>de</strong> fier cu fulgerulîn mînă, înghiţi în sec uitîndu-se la pereteleabrupt şi se gîndi că fe-cioru-su trebuie sa fi înnebunit<strong>de</strong> tot dacă ceruse <strong>de</strong> bunăvoie să vină aici.Opri un soldat şi-l întrebă <strong>de</strong> Mitiţă.— Dar un<strong>de</strong> lucrează, tataie ?— Pe Transfăgărăşan.— Transfăgărăşanu-i mare. La ce punct118
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>anume ? Bătrînul se scotoci prin buzunare, scoaseultima scrisoare, şi-i spuse:— La Braia.— Ahaa! Drum lung. Vezi poate te ia vreoma şină care duce alimente.Cum mergea cu damigeana în mînă, găsi şiun şo fer binevoitor care-i spuse că nu merge pînăla Braia, dar tot îl duce jumătate <strong>de</strong> drum.Bătrînul ajunse plin <strong>de</strong> praf, zdruncinat pînănră runchi la Cumpăna, pentru a afla că mai <strong>de</strong>partenu avea voie să meargă:— E interzis pentru civili, bădie. Vezi cum te<strong>de</strong>scurci să-l faci pe băiat să vină aici.Bombănind că numai nevastă-sa şi dracu îlporni seră la drum ca să vadă ce mai face neisprăvitul<strong>de</strong> fecior, bătrînul Andrei Soican fu invitatsă-şi petreacă noaptea într-o baracă.In vagonul <strong>de</strong> dormit al celor <strong>de</strong> la înaintare,pla sat mai sus <strong>de</strong> Piscu Negru şi în după-amiazaaceea era ciorovăială, aşa cum se întîmplase a<strong>de</strong>seaîn ulti mele două săptămîni. Mitiţă şi cîţiva artificierisusţi neau morţiş că <strong>de</strong> nu vor putea urcadouă buldozere pînă la Căldări, atunci nu vorajunge cu lucrarea la tunel la 23 August, aşa cumîşi luaseră angajamentul superiorii lor.— Sîntem în iulie şi n-am trecut nici <strong>de</strong> PisculDra cului. Stăm şi clocim în căldarea asta canişte cloşti.— Şi ce-ai vrea să facem ? sări Machidon.El <strong>de</strong>venise şaua <strong>de</strong> bătaie a lui Mitiţă careştia că dacă vreun buldozerist putea urca versantulabrupt pînă la căldările <strong>de</strong> sus numai Machidonputea fi.119
Gheorghe Andrei Neagu— Ştii tu foarte bine.— Iar începi. Vrei să fii erou, pe pielea mea.Ţi-am spus <strong>de</strong> atîtea ori, am făcut drumul pe jos,pas cu pas, am găsit şi o cale ocolită pe un<strong>de</strong> s-arputea. Am umblat şi la motor, fiindcă în aerulacesta rarefiat carburatorul s-ar putea să nu maialimenteze sufici ent. Dar mi-e frică, Mitiţă. Gîn<strong>de</strong>şte-tecă stă motorul în locul cel mai afurisit. Cefacem ? Nici ce-i mai mari cu care ai vorbit nu s-auarătat încîntaţi cînd au vă zut panta. E totuşi unboldozer, nu capră neagră!— Am pierdut şi permisiile. Dacă ajungeamacolo şi atacam lucrarea din două părţi terminampînă la 23 şi ne aranjăm <strong>de</strong> două. săptămîni <strong>de</strong>permisie. Dar aşa cu cine ?Machidon se scarpină în cap.— Mă urc. Dar cu o singură condiţie.— Se acceptă ! sări Mitiţă peste el <strong>de</strong> se clătinăvagonul.— Vii cu mine.— Când ?— Acum.Machidon rămase cu gura căscată. Nu se aştepta.Mitiţă şi cu doi artificieri îl şi luară pe sus şise <strong>de</strong>z metici abia cînd se trezi în cabina buldozerului.— Hai. Vino, după mine.Auxiliarul pîrîi, motorul pufni <strong>de</strong> cîteva ori şiîn cepu să toarcă. Aplecîndu-se în afară, Machidonîi strigă:— Şi dacă ne întreabă cineva ce facem, cezicem ?— Ve<strong>de</strong>m noi. Hai<strong>de</strong>.120
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>Mitiţă şi un artificier o porniră înainte, mastodontulse urni anevoie, parcă bănuitor pe urmelelor. Anga jară panta oblic, buldozerul se ambala, caun avion la începutul pistei, pistoanele băteau cuputere şi, greoi, se săltă pe versant, gîndac stîngacisăltînd peste bolo vani.După primii metri, din cabina înclinată, Machidon,care cu levierele în mînă era alt om, lestrigă:— La o parte, bobocilor să nu vă fac piftie.Încet, legănîndu-se ca o raţă leneşă, buldozerulcîştiga metru cu metru. După jumătate <strong>de</strong>oră <strong>de</strong> mers se săltaseră binişor pe pantă, <strong>de</strong>şi utilajulînainta cu gri jă, ca un animal pru<strong>de</strong>nt printr-omlaştină periculoasă. Parcurseseră partea cea maiuşoară a traseului. Ca să reducă înclinaţia lateralăa buldozerului, Ma chidon făcu o manevră şi obligănamila să înfrunte pieptiş coasta. Cîteva pufnituri şimotorul se înecă. Toţi se uitară prostiţi la ultimulvălătuc <strong>de</strong> fum ieşit pe ţeava <strong>de</strong> eşapament.— Ce-ai făcut ?— Pe dracu !Machidon sări jos şi săltă iute capota. Cînd seui tară în vale văzură grupuri <strong>de</strong> soldaţi care seaduna seră şi priveau spre ei. Abia acum îi trecu luiMitiţă“ prin minte că poate făcuseră o prostie pecare aveau’ s-o plătească greu <strong>de</strong> tot. Mai ales Machidon.Acesta ieşi din motor, scuipă, se uită scurtîn urmă, înregistra şi el agitaţia din tabăra, dar numai era nimic <strong>de</strong> fă cut. Se săltă cu grijă în maşină,parcă temîndu-se ca nu cumva propria-i greutatesă facă animalul s-o ia la vale, hîrîi auxiliarul şiîncercă să convingă motorul s-o ia din loc. De-121
Gheorghe Andrei Neagugeaba. Machidon rămase cîteva clipe ne mişcat,ascultînd ceva parcă numai <strong>de</strong> el auzit. Sări iutejos şi se băgă iar în motor. Cînd cobori mormăi <strong>de</strong>unul singur.— Dacă nici acum nu porneşte, n-avem <strong>de</strong>cîtsă-i facem vînt la vale şi nouă după el.— Ce are ?— Aerul! E prea puţin. Motorina-i bună darnu fa ce explozie. Am dat drumul la maximum. Săve<strong>de</strong>m.Cînd primele rotocoale <strong>de</strong> fum ţîşniră pe capătulţe vii cei cîţiva militari izbucniră în urale. Dejos le răs punseră alte urale, semn că momentelelor dramatice fuseseră încercate şi <strong>de</strong> cei din tabără.Motorul mare îşi luă vînt, Machidon se lansăîn cabină şi începu dan sul comenzilor. Animalul <strong>de</strong>fier luă panta în piept as cultător, hrănit bine cucombustibil şi aer. Ca la un atac, ceilalţi, <strong>de</strong>făşuraţiîn lanţ <strong>de</strong> infanterişti, înaintau o data cu buldozerul.Totul părea să meargă bine pînă cînd roţile încălţatecu şenile porniră să se învîrtă fără spor,lunecînd, muşcînd din solul subţire al muntelui.Motorul se opintea din greu reuşind doar să aruncebucăţi <strong>de</strong> pămînt şi piatră. Machidon reduse turaţia,şi scoase din viteză. Se duse drept la Mitiţă:— Deşteptule ! Acum ce facem ?Mitiţă ridică înfrînt din umeri. Şi mai aveauatît <strong>de</strong> puţin !— Şase ! îi avertiză unul.Toţi îşi întoarseră privirile spre vale. Sărindsprin ten, din piatră în piatră, urca spre ei un ofiţer.— Cine l-o fi adus şi pe ăsta aici la ora asta.122
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>Ofi ţerii stau la Piscu Negru.— E căpitanul Stanciu, oftă Mitiţă, pregătitpentru tot ce e mai rău.În citeva minute ofiţerul ajunse gîfîind lîngăei.— Să trăiţi, tovarăşe căpitan, salutară ei.— Noroc, băieţi ! le răspunse acesta dupăce-şi tra se sufletul.Se învîrti în jurul utilajului, porni înainte, cercetăterenul mai <strong>de</strong>parte şi se întoarse.— Hm ! Şi ce vreţi să faceţi acum ? Daco aţiajuns pînă aici e bine.Oamenii se luminară la faţă.— Ne încurcă mamelonul ăsta, altfel amrăzbi pînă sus.— Şi ce vrei să faci cu el ?— Nu ştiu.— Să <strong>de</strong>a cineva fuga în tabără să-l chemepe ca poralul Spiridon cu cîţiva oameni <strong>de</strong>-ai lui şinişte tro til. Ra<strong>de</strong>m mamelonul şi facem o platformăaici un<strong>de</strong> săltăm buldozerul.Cîţiva o porniră iute la vale, în tabără sestârni agitaţie şi un grup <strong>de</strong> ostaşi începu să urcepanta. Cînd geniştii strigară „ar<strong>de</strong>ee!“ fiecare seadăposti pe un<strong>de</strong> putea. Chiar sub nasul buldozeruluicu lama proptită în pămînt, se făcu un micvulcan scuipînd piatră în toate părţile. După a douaserie <strong>de</strong> explozii, în faţa anima lului era loc viran.Machidon în cabină:— Al meu e !Porni motorul, îl ambala şi, ascultător, buldozerultrecu peste buza escavaţiei, după care harnicporni să netezească locul făcînd o platformă.123
Gheorghe Andrei NeaguÎntre timp sea ra se lăsă iute ca la munte. CăpitanulStanciu preluase el comanda acestei riscanteîncercări, şi Mîtiţă căpătă din nou curaj.— Am putea ajunge pînă sus, tovarăşe căpitan.— La asta mă gîn<strong>de</strong>am şi eu. Machidoane,fă-ţi drum cu lama pe partea asta, mai redu pantaaici, apoi drum liber pînă în căldare. Dacă tot amînceput, să ducem treaba la bun sfîrşit.Proiectînd două mustăţi <strong>de</strong> lumină, care săltauha otic, buldozerul se mişca cînd înainte cîndînapoi, lăr gind o cută a terenului. Machidon sedădu apoi jos, o porni singur pe ultima porţiune atraseului, se ve<strong>de</strong>a ca o umbră în lumina finirilor,apoi se întoarse. Cu cît întunericul se lăsa maiadânc, cu atât şi încercarea lor părea mai riscantă.Căpitanul Stanciu îi strigă lai Machidon:— Vii după mine ! şi o porni înainte.Se mişcau pru<strong>de</strong>nt, împiedicîndu-se a<strong>de</strong>sea,numai în faţă se ve<strong>de</strong>a poteca şovăitoare tăiata <strong>de</strong>faruri, în lumina cărora urca locotenentul parcă remorecîndbul dozerul după el. Nu se auzea <strong>de</strong>cît gîfîitulastmatic al motorului. Urcau mereu, urcau,pînă cînd, la un mo ment dat, roţile începură dinnou să patineze. Machi don ambala cu disperare.Locotenentul veni în fugă lîngă utilaj:— Acum nu te opri, că dăm <strong>de</strong> dracu ! îistrigă el. Buldozeristul dădu din cap, că înţelese.Un şuvoi <strong>de</strong> scîntei izbucni pe ţeava eşapamentului. Cum urca costiş, roţile din vale, pe careutilajul apăsa mai greu, săpasera făgaş adînc, namilase încli na tot mai mult, periculos <strong>de</strong> mult. Ofiţerulîi strigă din nou, alarmat:124
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>— Nu merge, se înclină ! Sări jos, Machidoane! Opreşte şi sări jos.Încrîncenat, buldozeristul părea sudat <strong>de</strong> comenzi.Reduse brusc motorul. Slăbit, parcă, buldozerulse în clină şi mai mult, apoi încet, încet, săînainteze.Ieşi din făgaşul croit mai înainte, farurile îşiarunca ră lumina spre cer, apoi o coborî din nou,luminînd calea înainte. Fără să mai aibă pe nimeniîn faţă, Ma chidon îşi ducea singur utilajul spre margineasalva toare a căldării pe care o escaladăîntr-un ultim efort. Cînd coborî <strong>de</strong> pe utilaj se simţiluat în braţe ! Ofi ţerul îl bătu pe umeri. Erau cutoţii sfîrşiţi.In tabără fură primiţi ca nişte eroi. Şi abiaacum simţeau toată greutatea acelor ceasuri. Înjurul căpi tanului, al lui Machidon şi Mitiţă se învîrteaucu to ţii. Răboacă, alt buldozerist, se apropie<strong>de</strong> ofiţer şi-l întrebă oarecum stînjenit:— Cu două buldozere acolo în căldare n-ar fimai bine ?Întrebarea lui stîrni un hohot <strong>de</strong> rîs. Se citeape mutra lui şi <strong>de</strong>zamăgire şi invidie că nu fuseseel în locul lui Machidon.— Mîine, copii, mîine ve<strong>de</strong>m noi ! Acum stingereaşi culcarea că ne-a fost <strong>de</strong>-ajuns.N-apucară să execute ordinul că cinevastrigă:— Soicane ! Soicane !— Da ! răspunse Mitiţă.— Te aşteaptă taică-tu la Cumpăna.Mitiţă îşi îndreptă năuc ochii spre căpitan.Acesta se gîndi puţin şi-i zise:125
Gheorghe Andrei Neagu— Şoicane, asta zic şi eu zi grea. Vorbesc eucu cei <strong>de</strong> la transmisiuni să-ţi <strong>de</strong>a o maşină. Meriţi.Nici bătrînul Andrei Şoican nu prea aveaparte <strong>de</strong> somn. În baraca lui se adunaseră maimulţi leţi care reperaseră încă pe lumină damigeanaşi acum şi-o treceau cu grijă <strong>de</strong> la unul laaltul ca într-un ritual. De mult nu mai gustaseră eiaşa vin.— Şi zici că băiatul dumitale lucrează laBraia?— Păi acolo…Bătrînul începu să fie cam alarmat <strong>de</strong> ce i sedă <strong>de</strong>a <strong>de</strong> înţeles şi duse şi el mîna instinctiv, dupădami geană, urmărit <strong>de</strong> ochii mustrători ai leţilor.— Nici aer n-au, bieţii <strong>de</strong> ei.— Cum n-au aer ?— Păi altitudinea. Lucrează cu măşti <strong>de</strong> oxigen,ba cei slabi <strong>de</strong> plămîni dorm şi noaptea cu ele.— Nu simţi, moşule, că nici aici nu prea eaer? Deşi faţă <strong>de</strong> ei, noi sîntem hăt, în vale.Bătrînul pipăi parcă aerul cu nasul şi fu <strong>de</strong>acord: era atîta fum în baracă încît abia se putearespira. Băieţii fumau ca turcii, dacă tot le picase şiceva <strong>de</strong> băut.— Duminica li se dă o porţie <strong>de</strong> oxigen suplimentară ca să-şi mai revină, simţi nevoia săcompleteze altul.— Dar <strong>de</strong> mîncare ? Că băiatul meu era şubredşi aşa. A fost şi în spital, şi abia reuşisem să-lbag fu rier cînd l-au luat aici.— Ce mai contează mîncarea cînd ei abiasuflă, o ţinu mai <strong>de</strong>parte cel mai hâtru, nereuşindsă mai găsească altceva.126
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>Bătrînul îl şi ve<strong>de</strong>a pe băiat adus cu targa şimas ca pe faţă. Şi cum să-i mai spuie el cînd l-ove<strong>de</strong>a, că drăguţa lui se ţine cu altul ?— Dar să vezi cînd încep cu <strong>de</strong>rocările.— Ce-s alea ?— Aruncă munţi întregi în aer să facă locdru mului.— Aha.Tot mai uşoară, damigeana îşi continua rondul<strong>de</strong> la unul la altul.— Ai fost în război, moşule ?— Fost.— Ştii ce-i aia pregătire <strong>de</strong> artilerie ?— Nu prea.— Cînd bat ăia cu obuze metru cu metru <strong>de</strong>nu mai rămîne fir <strong>de</strong> iarbă în picioare.— Aha.— Ei bine, e nimic faţă <strong>de</strong> ce se întîmplă cîndîn cep să dinamiteze ăia <strong>de</strong> sus.— Huruie munţii, se prăvălesc în ţărînă.— Şi mor mulţi ?— Se mai curăţă dintre ei. Şi vin în vale şi-iiau dintre noi.Cel care vorbea întinse mina după damigeanăcu sufletul voit greu mimînd cu talent disperarea.— Acum ne-a venit nouă rîndul. Mîine, poimîinene iau şi pe noi.Duse damigeana la gură şi o ţinu în<strong>de</strong>lung, învre me ce mărul lui Adam îi juca în sus şi-n jos.— Hei, Costache ! Mai lasă şi pentru noi căşi pe noi ne ia! Chiar tu ai zis îl aduse la temă altpofticios, la fel <strong>de</strong> iscusit în regizarea poveştii, dar127
Gheorghe Andrei Neaguşi a damingenii.Cel în cauză se opri, îşi cîntări camarazii:— Da, da’ pe mine mă ia primul!Şi mai trase o duşcă spre consternarea celorlalţi.Afară se auzi apropiindu-se un camion.— Da, moşule, toţi ajungem acolo !Andrei Şoican era atît <strong>de</strong> cutremurat încît nicinu mai îndrăzni să întindă mîna şi el după damigeană,să ia <strong>de</strong> la gura acestor flăcăi, acum rumenişi zdraveni, bine hrăniţi, care vor ajunge curîndnişte fantome, cu măşti pe faţă, cum văzuse el şiîn război, şi cu porţie <strong>de</strong> aer, <strong>de</strong> oxigen.— Şi noi nici n-avem norocul <strong>de</strong> un tată cadum neata, care să vină cu o damigeana <strong>de</strong> vin caăsta din cînd în cînd…Bătrînul ar fi vrut să găsească în el niştevorbe să-i mai mîngîie… Brusc îşi aduse aminte <strong>de</strong>plăcinte. Le scoase şi pe alea şi în cîteva minutedispărură şi ele, fiecare înfuleca în tăcere ca la unpriveghi. Unul clătină damigeana. Degeaba. Muriseşi ea. Constatarea-îi întrista şi mai mult.Afară se auziră paşi grei, şi uşa se dădu <strong>de</strong>perete. În prag se arătă un soldat vînjos, în ţinutaobişnuită celor <strong>de</strong> pe şantier, <strong>de</strong>colorată, roasă,contrastînd cu faţa bronzată a celui ce-o purta. BătrînulSoican; nu-i recunoscu <strong>de</strong>cît cînd acesta îizise.— Aici te-ai ascuns, tată ?— Mitiţă. Trăieşti ?Mitiţă, se uită mirat la bătrîn, văzu damigeana,pri virile furişe ale leţilor care, cînd dădurăcu ochii şi <strong>de</strong> tresele lui <strong>de</strong> sergent se ridicară stînjeniţi.128
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>— De ce să nu trăiesc ?— Păi ai oxigen ?In clipa aceea Mitiţă înţelese totul. Şi izbucniîn tr-un hohot <strong>de</strong> rîs în vreme ce leţii îşi croiau jenaţidrum spre uşă.— Tată, aşa-i că damigeana-i goală ?— Aşa-i. Şi nici <strong>de</strong> mîncare nu mai e că le-amdat-o băieţilor, săracii <strong>de</strong> ei, că ziceau că o să-i iaşi pe ei sus şi să-i pună la raţie <strong>de</strong> aer.— Te-au îmbrobodit tată, să te uşureze <strong>de</strong>ce-ai adus. Valea, şmecherilor.Leţii s-au fofilat afară, cît mai uşor. De acolose auzeau chicoteli înăbuşite şi, cite-un „Taci draculuidin gură“. Andrei Şoican îşi privea feciorul şinu-i venea să creadă. Era pregătit să-l plîngă, să-ispună că în răz boi nu-i fusese nici lui uşor, dar răzbise,că era vînă tare, şi Mitiţă avea să răzbească.Şi cînd colo Mitiţă era mai zdravăn ca după o vară<strong>de</strong> plugărit, mai lat în umeri, mai stăpîn pe el.— Fiule, nu-mi pare rău că ţi-au băut vinul.Tu să fii sănătos. Da’ <strong>de</strong> ce mi-au spus atîtea poveşti?— Te-au îmbrobodit. Aşa fac ei ca să-şi realizezeplanurile. Că doar nu le dă<strong>de</strong>ai vinul <strong>de</strong> bunăvoie…— Şi sergent <strong>de</strong> ce te-au făcut ?Şi Mitiţă se apucă să-i povestească bătrînuluice făceau ei acolo, că era între cei din frunte, eităiau cale drumului, acum tocmai urcaseră un buldozerpe coama muntelui, aveau să facă şi un funicularproiec tat chiar <strong>de</strong> el, să nu mai careoamenii materiale cu spinarea şi să meargă treabamai repe<strong>de</strong>. Bătrînul în ţelese că feciorul îşi găsise129
Gheorghe Andrei Neaguun rost că drumul ăsta peste munte îi oferise şi luio cale în viaţă. Şi dacă lucrurile stăteau aşa, atunciîi putea spune şi ce ţinuse în el atîta vreme. Pe unton prevenitor, ca unui bolnav, îi zise:— Ştii, Mariana nu te-a mai aşteptat. Poa’ c-osă se mărite cu-a lui Mălaimare, ăla cu mustaţă.Mitiţă se uită la taică-su, îi simţi tristeţea, şiizbuc ni în rîs:— Tată, eu şi uitasem <strong>de</strong> ea. Un<strong>de</strong>va pelumea asta există chiar şi o Groapă a Marianelor.Bătrinul nu înţelese chestia cu groapa, darpricepu că vestea nu-i rănise feciorul.— Te-ai făcut bărbat, Mitiţă, concluzionă bătrânulcu încântare.— Apoi după ce ma sporovăiră fiecare, dupăce-şi mai <strong>de</strong>scărcară sacii cu poveşti, se <strong>de</strong>spărţirăconvinşi că tot ce avuseseră <strong>de</strong> spus, au spus.Şi în vreme ce Mitiţă moţăia în cabina maşiniicelor <strong>de</strong> la transmisiuni, în drum spre tabăra <strong>de</strong>sus, bătrî nul Andrei Şoican îşi odihnea împăcat oasele,năzărindu-i-se că-l ve<strong>de</strong> pe fiul lui Mălaimareducînd-o pe Mariana spre o groapă imensă, plină<strong>de</strong> Mariane, o Groapă Marianelor, a uitării. Erabine. Adormi adînc.130
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>Armoniile pietreiCerul plumburiu se prelinse peste crăpăturamunţilor din apropiere. Soarele şui, ameţit<strong>de</strong> pâcle se încăpăţâna să-şi aburce mănunchiulpalid <strong>de</strong> lumină, prin coroanele livezilor.Nici nu ştiai ce respira în sihla prăvălită printre bolovanişi stânci uriaşe, <strong>de</strong> parcă ar fi vrut să se ascundă.Un porc mistreţ buiac şi flămând, cu râtulbrăzdând prundişuri silicoase?Un urs hămesit? O ciută ghemuită-n poalaierburilor tremurând dimpreună? Un râs? Sau unpurcoi <strong>de</strong> ghebe strivite <strong>de</strong> frigul opac, ce-şi clănţăneafăptura prin coaja copacilor zburliţi. În luminişuriumbrele muriseră <strong>de</strong> luni <strong>de</strong> zile. Cine şi-armai fi putut permite o brumă <strong>de</strong> umbră în păcătoşeniaasta <strong>de</strong> întunecime? Te-ai fi putut întreba.Dar <strong>de</strong> ce să te întrebi? Nu era <strong>de</strong> ajuns că-ţi pocneamtâmplele <strong>de</strong> borţoşenia tăcerii, <strong>de</strong> urâciuneasingurătăţii? Şi cât te-ai mai fi bucurat, dacă ai fiputut ve<strong>de</strong>a măcar nişte licurici. Îngheţaseră saumuriseră prin locuri nevăzute. Aidoma zburătoarelor,care nici măcar chircite nu-şi mai ferestruiauvăzduhul dintre ramurile încremenite hieratic. Şicât mi-aşi fi dorit o aripă. … Cu sângele buşind întimpanele încremenite-ntre fuşteii scăriţelor îmi131
Gheorghe Andrei Neagurostogoleam tigva în căutarea clipei ce s-ar fi pututpogorî în iarba pleşuvită <strong>de</strong> vânturi. Nimic. Nici unvreasc putrezit, nici o creangă scofâlcită <strong>de</strong> vreminu-şi permitea să-şi părăsească locul, tăind ca uncuţit în aer, tăcere. Un<strong>de</strong> erau? Şi ce căutam euprintre brusturi şi ferigi, cu ochi <strong>de</strong> căpcăun însetatşi cu mâini zdrelite <strong>de</strong> atâta dorinţă? N-aş fiputut să-mi răspund. Doar gângăniile-şi făceau datoria,molfăind răşina din scoarţa copacilor, doardoar mi-ar fi acoperit trupul golit <strong>de</strong> aşteptări şiumplut <strong>de</strong> foame. Unghiile mi se crăpaseră. Degetele-misângerau. Şi carnea-mi tremura printre tulpinileaspre şi reci, izbindu-mi cu furie mersul<strong>de</strong>zordonat, <strong>de</strong>zarticulat. Şi pământul mi se păreatot mai aproape. N-avea rost să-l mai frământ cubraţele amorţite. Nu existau nici bulbi, nici măcriş,nici măcar ciuperci otrăvitoare. Doar muşchi aspruşi rătăcit, care păta din când în când grohotişul calcaros<strong>de</strong> sub poalele pădurii, ce şi le ţinea lungi,până la pământ ca o văduvă perenă şi tristă. M-am lăsat pradă litierei dintr-un căuş stâncos şi-amadormit.Se făcea că venise mama să-mi mângâiefruntea rece, tot mai rece şi mai rece…132
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>În aşteptarea ploiiM-am ridicat în capul oaselor. Am simţitcum omoplaţii îmi zvâcneau sub greutateacapului nehotărât: încotro să se îndrepte?Simţeam în cerul gurii miasmele <strong>de</strong> pestetimpul în care stătusem lăţit, ca o plantă leneşă pezgura pământului. Dinspre vârful gurii, cerându-şiparcă o nouă porţie <strong>de</strong> sucuri digestive <strong>de</strong> care măsăturasem să le apăr <strong>de</strong> atacul celor mai puţin norocoşi<strong>de</strong>cât mine. Am făcut un pas, încă unul, şiam privit la colbul ridicat <strong>de</strong> impactul lăboaielormele crăpate şi verzi <strong>de</strong>-atâta tăcere. Pielea tălpilorarse, cu şănţuleţe pline <strong>de</strong> viermişorii nocturnise tăbăcise <strong>de</strong>-a lungul timpului. În cenuşa din crăpăturiletălpii, trebuiau să-şi facă loc întot<strong>de</strong>aunabacteriile diurne, mici, <strong>de</strong> câţiva centimetri, gatasă-şi facă datoria, să-mi ronţăie celulele moarte,viermişori nocturni până la aflarea echilibrului. Astaera în fond existenţa mea: echilibrul. Uneori mătrezeam întrebându-mă, ce s-ar fi întâmplat cu trupulmeu, dacă tălpile ar fi avut mai puţin <strong>de</strong> unmetru lungime? Cum mi-aş mai fi găsit echilibrul?Mă bucuram <strong>de</strong> existenţa lor. Şi când oboseamcăutând răspuns mă aşterneam iarăşi prinpulberea neagră a câmpului, sfarogit din vremuri133
Gheorghe Andrei Neagunecunoscute mie, răscolind-o. Ştiam că întot<strong>de</strong>aunatrebuia să-mi îndrept paşii spre grota dinspatele meu, un<strong>de</strong> dosisem proviziile şi <strong>de</strong> care numă puteam <strong>de</strong>spărţi. Frigul din preajma peşterii îlsuportam mai uşor <strong>de</strong> când perii sârmoşi îmi acopereautrupul cu o blană aspră, colţoasă, aidomaprivirile mele când se lăsau cotropite <strong>de</strong> tristeţe.Numai atunci când insecte mari cât <strong>de</strong>getul meuse opreau prin blană în căutare <strong>de</strong> piele moartă,îmi mai puteau <strong>de</strong>zlipi ochii <strong>de</strong> cerul plumburiu cemisufoca existenţa. Din când în când, gâdilăturalor îmi provoca plăcere, suficient <strong>de</strong> mare, cât să îisuport compania gânganiei ajunsă la piele.Nu mă scărpinam, pentru că <strong>de</strong>getele melecât un arbust ar fi putut s-o strivească înainte <strong>de</strong>vreme şi să mă lipsească <strong>de</strong> prânzul pe care-l adunamcu răbdare, periindu-mi blana cu unghiile răsfirate,sub care adunam câteva zeci <strong>de</strong> insecte.Aşteptam mereu să se ghiftuiască, pentru casă fie mai crocante când le striveam sub fălcile hirsute,învăţate mai mult cu lemn pietrificat şi sucuridigestive colectate în peştera vieţii mele.Ridicat <strong>de</strong>-a binelea, trupul meu putea fi zărit<strong>de</strong> <strong>de</strong>parte, după cum ochii mei puteau privi la fel<strong>de</strong> bine <strong>de</strong>părtările. Şi <strong>de</strong> această dată nu se ve<strong>de</strong>amare lucru. Acelaşi fum pâclos curgea din vârfulunor coloane din spatele peşterii. O singură datăam zărit, o pasăre diformă, vălurind plumbul aerului,ţinând în clonţ ceva ce ar fi putut semăna cu uncap imens, poate la fel <strong>de</strong> mare ca al meu. Cioculintrase în orbitele ochilor goliţi <strong>de</strong> substanţă, iarpărul <strong>de</strong> pe tivga prinsă-n cleştele păsării căzuse<strong>de</strong> parcă ar fi putrezit. „Probabil că aşa se va în-134
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>tâmpla şi cu ţeasta mea când nu voi mai fi în staresă mi-o apăr”, mi-am zis cu tristeţe. Între timp,bacteriile diurne îmi uşuraseră tălpile, făcându-măpuţin mai vesel. Puteam păşi fără dureri şi fărăteama <strong>de</strong> a stâlci viermişorii nocturni. De bacteriiaveam nevoie, spre a-mi uşura digestia cioturilorarse pe care le ingerăm la rândul meu strivite <strong>de</strong>gura flămândă.Le adunam cu unghiile <strong>de</strong> prin crăpături.Erau lucioase, cu pântecul bombat <strong>de</strong> câţi viermişorinocturni găsiseră-n călcâiele mele. Le sorbeam<strong>de</strong>-a valma, fără să le mestec, sperând să alunecevii şi nevătămate prin gâtlejul uscat spre burta meanesătulă. Era singura sursă, naturală, la în<strong>de</strong>mână,în afară <strong>de</strong> mineralele ce hălăduiau la tot pasul prinpreajmă.La intrarea în peşteră, dinţii rămaşi din roa<strong>de</strong>reaoaselor celor pe care i-am răpus, străluceaualb, nefiresc în cenuşiul tern prin care-mi purtampaşii. Când am început să-mi ornez intrarea înfigândîn stânci rădăcinile molarilor, nu mi-am datseama că aş fi putut atrage atenţia altora, asuprasălaşului meu. Abia după ce mi-am dat seama căsemnalau grota celorlalte creaturi, le-am smuls dinperetele stâncos <strong>de</strong> la intrare şi le-am grămăditcum am putut mai bine printre bolovanii care-mierau uneori <strong>de</strong> folos în apărare.De multe ori, cu câte un bolovan bine ţintit,sau câte un molar aruncat cu iscusinţă-mi orbeamatacatorii, putând să-l atac la rându-mi şi mai bineşi să-l dobor. Hălcile proaspete din trupul lor eraubinevenite în meniul sărăcit <strong>de</strong> negura timpului.Iar când fecalele şi intestinele adunate în135
Gheorghe Andrei Neagufundul peşterii fermentau permiţându-mi să culegfermenţii voluminoşi şi gustoşi din masa gelatinoasăpăstrată-ntre steiurile vulcanice dintre pereţi,festinul părea <strong>de</strong>-a dreptul împărătesc. Mălungeam pe burtă şi nu mai luam seama la dansulerotic al insectelor ce se înmulţeau prin blana mea,culegând cu <strong>de</strong>getele ca nişte crăcane implacabile,miile <strong>de</strong> enzime lucioase şi dolofane ce se lipeau <strong>de</strong>cerul gurii creându-mi o stare <strong>de</strong> voluptate greu <strong>de</strong><strong>de</strong>finit. Din când în când îmi permiteam să maiperii blana <strong>de</strong> la subţiori şi să adaug ouăle insectelordulci-acrişoare pe vârful limbii aspre. „Dacănu le las să se înmulţească nu mai am parte <strong>de</strong> aşaceva”, îmi spuneam mereu, oprindu-mă în faţa tentaţiei<strong>de</strong> a le stăpâni <strong>de</strong>finitiv. Norocul meu că numai aveam nici miros şi nici nu prea ştiam ce eraîn fond mirosul. Nările îmi fuseseră <strong>de</strong> mult tăbăciteşi niciodată n-aş fi putut cre<strong>de</strong> că în părul cemisălăşuia pe faţă şi în interiorul lor ar fi pututpercepe mirosurile din peşteri un<strong>de</strong>-mi ţineau lafermentat resturile celor răpuşi, pe care nu le putusemconsuma. Viermii graşi, ce-şi părăseau periodicgroapa cu rezerve biologice, îi culegeam şi-iterciuiam uneori la un loc cu resturile carbonizatedin afara grotei. Eram <strong>de</strong>-atâta vreme în stare <strong>de</strong>veghe, că obosisem. Nu mă mai amuzau nici insecteleamoroase, nici viermii rebeli ce-mi obligausă-i prind înainte <strong>de</strong> evadare. Îmi era din ce în cemai greu să-mi port cei câţiva metri <strong>de</strong> trup matusalemic,<strong>de</strong>-a lungul şi <strong>de</strong>-a latul teritoriului ce-miaparţinea <strong>de</strong> când mă ştiam şi pe care-l marcasemcu bolovani uriaşi, ca un zid înalt, riscam. Forţei <strong>de</strong>care dispuneam nu i se putea opune nici un zid.136
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>De aceea lucrurile se tranşau între noi, direct. Dacănu mi-aş fi respectat teritoriul şi aş fi intrat în vreoîmprejurime străină aş fi fost consi<strong>de</strong>rat duşman şiîntâmpinat ca atare. Dacă puterile mi-ar fi slăbit,orice atacator m-ar fi putut răpune <strong>de</strong>venind stăpânulşi bineînţeles noul apărător al teritoriului cucerit.Faptul că ne înmulţeam şi că teritoriile prielnicenu se găseau, dă<strong>de</strong>au naştere la conflicte.Numai înţepenirea într-o lumină veşnică a Pământuluisalvase teritoriul meu <strong>de</strong> la încăierări permanente.Din când în când, în vremuri <strong>de</strong> careaproape uitasem, întâlnisem hălăduind prin pustie,câte o femelă, la fel <strong>de</strong> uriaşă ca mine, dar prostită<strong>de</strong> sarcinile permanente în care se aflau, carese lăsa prinsă în braţele mele, ştiind dinainte că vafi abandonată. Diforme şi uzate, îşi abandonaufătul sub vipia pustiului, îndreptându-se spre altăparte după hrană, eterna plată pentru amorurile<strong>de</strong>zlănţuite haotic într-o indiferenţă general-acceptată.Eram ultimii bipezi ai cataclismului planetar,ce păreau să-şi găsească sfârşitul doar atunci cândavea să cadă prima ploaie. Era ca un basm, carene înspăimânta şi <strong>de</strong> care nu scăpam nici atuncicând întâlneam câte un fetus <strong>de</strong>shidratat care nicimăcar nu-şi osificase pe <strong>de</strong>plin cartilajele trupuluişi nici atunci când eram într-o stare <strong>de</strong> mulţumiredigestivă <strong>de</strong>plină. Ştiam că ploaia ne va uci<strong>de</strong>.Ştiam că ploaia ne va curăţa mediul pe care ni-lformasem şi că noi înşine vom pieri, odată cu viermiicare ne dă<strong>de</strong>au hrană şi care ne fereau <strong>de</strong> nenorocirilece ar fi venit odată cu ploile.137
Gheorghe Andrei NeaguLa BelluSunt Călinescu.Nici n-am simţit când am horcăit pentru ultimadată. Înfulecasem ultima porţie <strong>de</strong> aer,cu lăcomie <strong>de</strong> parcă aş fi dorit să mai rămân <strong>de</strong>asupraţărânii. Ce prostie. Mă crezusem nemuritor.Mă crezusem păzit <strong>de</strong> energia izvorâtă din rândulcelor ce aleseseră să le fiu dregător al <strong>de</strong>stinelor.Şi, <strong>de</strong>odată, pac! „S-a rupt aţa”! M-am trezitrece şi cu diafragma pocnită <strong>de</strong> sforţarea ultimeilăcomii: aer! Un ultim aer! O mare şi infinită sorbitură<strong>de</strong> aer. Cu orice risc…* * *Întunericul veşnic. Mă obişnuisem.În locul <strong>de</strong> adunare a viermilor, foşgăiala încetăbrusc. Cu capul lucios şi cafeniu m-am ridicat<strong>de</strong>asupra.— Cer cuvântul!Din adâncul viermuielii izbucni un mormăit:— Iarăşi Eminescu!— Iarăşi Sadoveanu!— Un<strong>de</strong>-i Caragiale?Se liniştiră.138
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>Mi-am adunat câteva inele în jurul capuluimaroniu, şi l-am ridicat mult <strong>de</strong>asupra celorlalţi.— V-am lăsat <strong>de</strong>stul să vă bălăcăriţi înaintaşii.V-am lăsat să mă batjocoriţi, să spuneţi că Eminescunu a fost geniul <strong>de</strong> neegalat pentru că v-amvăzut neputinţa. Tu, ăla, Beniuc, sau cum ţi se maizice, tot mai cutezi a te îmbăţoşa în faţa-mi?— Nu se spune faţa-mi, <strong>de</strong>păşitule!— Sau tu, ăla mic şi bubos, tu care crezică-mi eşti superior doar pentru că l-ai <strong>de</strong>vorat peNichita, crezi că mă poţi înfrunta?L-am simţit dând înapoi. Inelele ce-mi încătuşaumişcările, nu se acomodaseră încă. Şi-apoice era să le spun. Cine eram eu pe lângă viermii luiSadoveanu, Doinaş, Coşbuc sau alţii?* * *Echipa <strong>de</strong> televiziune jubila. Filmau în draci,filmau pe ascuns, tranzacţiile dubioase din cimitir.Cavouri <strong>de</strong> generali vândute pe valută. Câteva mii<strong>de</strong> dolari cavoul. Tot atâta un cântăreţ sau un pictoruitat. Samsarii cimitirului aveau relaţii. Nu avuseserăartiştii cât au vieţuit <strong>de</strong>asupra pământului,câte aveau cioclii celebrului cimitir. Într-un singurloc se rupeau relaţiile macabre; în sectorul aleşilor<strong>de</strong> tranziţie ai poporului.Acolo un<strong>de</strong> se muncea din greu la înălţareaunor noi şi impunătoare locuri <strong>de</strong> veşnică pomenire.Acolo negocierile se purtaseră la alt nivel sauşi mai bine spus, nici vorbă <strong>de</strong> negocieri: se dăduseordonanţă <strong>de</strong> urgenţă. Nu stăpâneau ei?…Câtă vreme fuseseră-n viaţă Nichita şi Doinaş, ale-139
Gheorghe Andrei Neaguşii poporului nu dăduseră nici o para chioară. Dupăce trecuseră pe celălalt tărâm, faima lor trebuia valorificată,nu-i aşa? Iar când <strong>de</strong> pe urma aleşilornu rămânea <strong>de</strong>cât praful şi pulberea, <strong>de</strong> ce să nuse aciueze şi ei la umbra celor care după trecere înnefiinţă, <strong>de</strong>veniseră nemuritori…* * *Se zvoneşte că în curând îi vom avea colegipe <strong>de</strong>voratorii lui Vadim şi Păunescu, zise Călinescu.O rumoare <strong>de</strong>zabrobatoare străbătu masaviermuindă, aşa cum nu mai fusese <strong>de</strong> pe vremealui A. Toma şi Crohmălniceanu. Repulsia masei inelatenu venea dintr-un dispreţ faţă <strong>de</strong> opera celoraşteptaţi pe celălalt tărâm, ci din atitudinea pauperilorîn faţa belşugului dătător <strong>de</strong> inele grase.— Aşa aţi făcut şi când a venit Sadoveanu şitot aşa când…— Lasă trăncăneala. Noi ăştia care-am statprin puşcării, am tot tăcut şi încă mai tăcem, canişte viermi ce suntem…O lovitură surdă îi curmă rostirea. Prin surpătură,lumina se prăvăli odată cu lama casmalei.Ghemul se chirci ca lovit <strong>de</strong> trăsnet. Aerul uscat <strong>de</strong><strong>de</strong>asupra, căldura soarelui, erau fatele pentru trupurilelor. Se răspândiră care încotro, căutându-şiun loc ferit şi umed.— Daţi-mi 20000 <strong>de</strong> euroi, vă fac cadou cavoullui Eminescu, s-auzi o voce cavernoasă <strong>de</strong> subsutana mirosind a tămâie a prelatului ce mijloceatranzacţiile întunericului.140
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>SatulÎn dimineaţa aceea, şeful <strong>de</strong> post se sculă cuo amorţeală friguroasă în oase. Sobiţa <strong>de</strong> tucise răcise <strong>de</strong> mult şi-un viscol turbat bătea îngeamul îngheţat al clădirii. Troiene mari făceau înluna aceasta, zilele cele mai sumbre din an. Tremurând,şeful <strong>de</strong> post sări <strong>de</strong>-a dreptul în cizme,lovindu-şi cu mâinile umerii să se <strong>de</strong>zmorţească.Apoi, după ce-şi aprinse o ţigară, ieşi afară cutusea strânsă-n gâtlej să-l cheme pe Gheorghesă-şi facă treaba.Gheorghe încă nu venise, cum se ve<strong>de</strong>adupă troienele nemişcate. Aşa că şeful <strong>de</strong> post,luându-şi mantaua începu să arunce <strong>de</strong> zor lopeţi<strong>de</strong> zăpadă, când omul acela necunoscut, intră agitatşi-l strigă:— Dom şef, dom şef.— Noroc omule, îi răspunse şeful încălzit <strong>de</strong>mişcare, privind ochii somnoroşi <strong>de</strong> sub căciula miţoasă<strong>de</strong> oaie. Ce-i aşa zor în dimineaţa aceasta,bădie?— Păi să ve<strong>de</strong>ţi, m-am dus la neamuri acoloşi am văzut. Adică n-am văzut.— Ai văzut sau n-ai văzut? Vorbeşte lămurit!— N-am văzut fumul ieşind <strong>de</strong> pe hornuri şi141
Gheorghe Andrei Neagum-am mirat. La nici o casă? În tot satul?— Ei şi asta înseamnă că a murit un sat? îl întrerupseşeful <strong>de</strong> post.— Păi nu, răspunse încet şi-ncurcat săteanul.— Atunci <strong>de</strong> ce te-ai speriat aşa <strong>de</strong> tareomule? De ce? Că doar nu te-a fugărit nimeni lamine din cauza fumului, să-mi spui c-a murit unsat.— Da s-a întâmplat, să iertaţi că vă spun,zise ţăranul şi continuă: când am intrat în casa văruluimeu stătea cu barda înfiptă în gât şi ochii câtcepele, ieşiţi din cap, şi eu am fugit urlând dinogradă să vină vecinii. Nu s-a ivit nimeni la strigătulmeu. Şi atunci am intrat eu în casele lor. Erauacolo morţi, fiecare pe un<strong>de</strong> apucase ceasul zilelorlor.— Ce spui omule? Ce spui? Îţi dai seama cespui?— Da don şef. Aşa am văzut, să trăiţi!— Atunci ia lemnele astea şi nu mă maidomni atâta. Spune-mi ce-ai văzut şi intră în postsă-mi dai amănunte.Săteanul luă înfrigurat lemnele şi porni înurma şefului <strong>de</strong> post. Intră în clădirea cu gratii lageamul îngheţat <strong>de</strong>-atâta urgie cerească, apoi ieşirăîmpreună prin zăpada vânturată, îndreptându-sespre primărie. Aici, după ce luă în patrufuncţionarii care se aflau pe acolo, porniră grăbiţiprin troienele cât gardul, în urma căciulii miţoasece-i pusese pe drumuri. Vântul sufla mai uşor,dând seme că în curând avea să-şi <strong>de</strong>a duhul, slobozindvăzduhul. Oamenii treceau cu schimbul înfrunte, făcând cu greu pârtie. După câteva ceasuri,142
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>aproape <strong>de</strong> prânz, au ajuns în satul vecin, îngheţatîntr-o nemişcare ciudată. Sleiţi <strong>de</strong> efort au intratîn prima ogradă. S-au apropiat <strong>de</strong> uşă, aşteptândsă le <strong>de</strong>schidă cineva. Stătea neclintită, fără vreourmă în zăpadă, semn că ar fi ieşit sau intrat cineva<strong>de</strong> acolo. Nămeţii zăceau până aproape subgeam, neatinşi <strong>de</strong> vreo lopată, fapt care le sporineliniştea.— Să intrăm, don şef. Să ve<strong>de</strong>ţi şi dumneavoastră.Sunt morţi. Ştiu eu. O ştiu bine! am văzutzicea săteanul cuprins <strong>de</strong> spaimă. Împinseră uşaşi intrară. Printre geamurile îngheţate, lumina pătrun<strong>de</strong>avag cât să se vadă întinsă pe pat, nemişcată,o femeie. Pe gât, urme <strong>de</strong> juvăţ. Sespânzurase sau fusese spânzurată— Să nu v-atingeţi <strong>de</strong> nimic. Să nu mişcaţiceva, zise şeful <strong>de</strong> post. Ieşi încruntat, cu paşi apăsaţişi se îndreptă hotărât la casa <strong>de</strong> peste drum.Apoi luară casă <strong>de</strong> casă, din ce în ce mai speriaţi,trântind uşile după ei. Cu speranţa că cineva o maitrăi, alergau prin nămeţi ca nebuni.În fiecare casă, oameni ucişi, fie cu toporul,fie cu furca <strong>de</strong> fân sau <strong>de</strong> cuţit. Unii având în mâinileîngheţate unealta din care-şi găsiseră moartea,păreau că aşteaptă în cele mai bizare poziţii.Nicăieri nu erau semne <strong>de</strong> luptă. Părea că se-nţeleserădinainte să se ucidă între ei până în cele dinurmă, ba chiar poate ajutându-se ca între vecini,să-şi curme zilele, unii resemnaţi, unii zâmbind, iaralţii îngheţaţi <strong>de</strong> spaimă.Nici o urmă <strong>de</strong> viaţă n-au putut să găseascăîn cele peste treizeci <strong>de</strong> case ale satului cuprins <strong>de</strong>moarte. S-au îndreptat spre ultima casă. Era ceva143
Gheorghe Andrei Neagumai retrasă, în mijlocul unei curţi plină cu araci ceabia se mai ve<strong>de</strong>au din zăpadă. Părea să fie bisericuţasatului.Uşa stătea larg <strong>de</strong>schisă şi o voce suspina arugă. Înfioraţi, au intrat fără să scoată o vorbă. Unparacliser bătrân stătea în genunchi mormăindceva în barbă.— Bună ziua, moşule! răsună vocea şefului<strong>de</strong> post, stârnind liniştea din sfântul lăcaş.— Bună ziua creştine, răspunse bătrânul peşoptite. Aţi venit să ve<strong>de</strong>ţi nebunia? Că eu <strong>de</strong> multle-am tot spus. Băgaţi-vă minţile-n cap; lăsaţi gărgăuniiaiurea şi nu vă mai gândiţi la prostii.— Dar ce s-a întâmplat aicea bătrâne? întreabăşeful <strong>de</strong> post.— Păi, ce să se-ntâmple tăicuţă, ce să sentâmple?Popa Năstase-i <strong>de</strong> vină. Eu <strong>de</strong> câteva orii-am spus. Acuma a fugit păcătosul. Când a văzutce-a făcut, a fugit. Dar ştiu că n-o să scape. Chiardacă scapă <strong>de</strong> noi, pe lumea cealaltă, tot n-o săscape.— Popa Năstase ai spus? întrebă şeful <strong>de</strong>post mirat. El a făcut toate acestea, el?— Da, tăicuţă, el a făcut-o.— Caporale, ia un soldat şi fuga-napoi lapost. Dă telefon să-l prindă pe popa Năstase. Aiînţeles?— N’ţeles, domn plutonier. Stoichiţă, vino cumine, zise acesta spre unul din soldaţi, după careplecară prin nămeţii ce nu se mai sfârşeau şi se îndreptarăcu groază pe urmele pe care veniseră.144
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>* * *În dimineaţa aceea, orăşenii păreau obosiţi.Şi nu numai că păreau obosiţi, dar erau obosiţi. Nuera uşor să faci politică în zilele acelea. Răufăcătoriiîncă mai erau dibuiţi prin satele din munţi şi n-arfi fost exclus să fie şi prin satele lor vreunul. Telefonulstătea nemişcat aşezat în furcă într-o rână.De mult nu mai dăduse nimeni un telefon. Ar fivrut să fie întrebaţi ce mai fac, cum o mai duc. Darparcă putea cineva să folosească telefonul pentruaşa ceva.Telefonul zbârnâi răguşit, trezind încăpereaadormită. Îl ridicară. Nu vorbea nimeni.— Alo, alo, răspun<strong>de</strong> măi omule pentru cesunaţi atâta, ca să vezi <strong>de</strong> sunt aicea! Răspun<strong>de</strong>!Pe cine cauţi? Da! Da! Eu sunt. Da eu sunt. Ce?Cum? Când s-a-ntâmplat şi un<strong>de</strong>? Cine-i vinovatul?Popa! Nu? Atunci? Bine. Aşteaptă să vină cineva<strong>de</strong> la noi. Sau Alo! Alo! Staţi acolo. Vineimediat procuratura <strong>de</strong>-aici, <strong>de</strong> la noi. Nu vă atingeţi<strong>de</strong> nimic. M-aţi înţeles? Fiţi cu ochii în patru şiaşteptaţi-mă. Popa un<strong>de</strong>-i? A dispărut? N-aveţi nicio grijă, dăm noi <strong>de</strong> el. Să fie toată lumea prezentă,din toată comuna. Câţi sunt? cinci? numai atâtdintr-o comună întreagă? Bine. Să fiţi atenţi să nuvă omoare şi pe voi ca pe ăia. Cum nu i-a omorâtnimeni? Ce glumă-i asta? Atunci cine-i mortul şicine-i popa? Da, da ascult. Cum s-au omorât întreei? Nu se poate. Atunci ce amestec are popa. Propagandă,propaganda asta religioasă. Aproape cănu-mi vine să cred. Şi cei din comună ce-au făcut?145
Gheorghe Andrei NeaguCum nimic Aţi lăsat satul <strong>de</strong> izbelişte? Să-şi facăpopa <strong>de</strong> cap! N-aţi avut învăţător, primar? Ce sămai vorbim! Aşteptaţi să venim acolo. Nu mişcaţinimic. Aşteptaţi! Venim imediat.* * *Coşmarul în care oameni, cu limba plină <strong>de</strong>saliva cleioasă ca <strong>de</strong> melc zăceau în agonie, buzelevinete <strong>de</strong> spânzuraţi, îi invadau somnul păzit altădată<strong>de</strong> îngeri. I se părea că sute <strong>de</strong> ochi îl urmăreaudin toate colţurile. Ochi mari, înroşiţi. Şi iar, îivenea în minte vorba paracliserului:— Ce-ai făcut taică părinte? Ce-ai făcut taicăpărinte?Iar el îngrozit se scula din aşternutul ud, mototolit,ghemuit sub coaste şi se plimba. De pecând era stu<strong>de</strong>nt la teologie, i se spunea <strong>de</strong> cătreunii, colegi că pune prea mult suflet în credinţa vieţii<strong>de</strong> apoi. Câţi nu-i spuneau:— Vladimire, mai lasă viaţa <strong>de</strong> apoi şi vină laba<strong>de</strong>a Vasile să bei o glaje <strong>de</strong> brumăriu din ălarece şi tare. Şi-apoi mai trecem puţin pe la măicuţe.Hai, ce zici!?Dar el nu zicea nimic şi se-n<strong>de</strong>părta fără cadorinţa să-i năpă<strong>de</strong>ască trupul.Cre<strong>de</strong>a în viaţa <strong>de</strong>-apoi. Şi niciodată n-ar fiputut să creadă în altceva.— Forţa nu se găseşte în vin şi nici în femei!obişnuia a<strong>de</strong>sea să spună popa Năstase.Iar când ajunse în satul acela, după primaslujbă şi-a dat seama cu cine avea <strong>de</strong>-a face.— Forţa nu <strong>de</strong> găseşte în vin, a zis atuncea146
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>părintele dar n-a spus nimic altceva, gândindu-secă erau în bună parte însuraţi, iar el însuşi a trebuits-o facă pentru a primi parohia.Şi-a doua zi a venit cârciumarul zicând printrealtele:— Părinte. Îşi dau trei clondire <strong>de</strong> vin pe zi,dacă n-ai să mai spui nimic <strong>de</strong>spre vin în slujbeledumitale. De cum ai vorbit ieri <strong>de</strong>spre vin, mi s-auîmpuţinat clienţii.El s-a uitat cu ochii între<strong>de</strong>schişi, şi i-a spus:— De ţi-ai vândut sufletul iadului, te priveşte,păgâne, dar datoria mea este <strong>de</strong> a-i aduce păstoruluioile rătăcite <strong>de</strong> turmă, pe calea cea sfântă.Şi-ncurajat, povesti cu prima ocazie enoriaşilor săi,modul cum hangiul îi păcăleşte şi cum a cerut cuobrăznicie până şi păstorului turmei lui Dumnezeusă-l ajute în samavolniciile sale. Drept care, dupăaceastă nouă-ntâlnire, hangiul a trebuit să-şi închidăprăvălia şi să-şi caute alt vad, iar popa săstrângă fonduri pentru parohie. Şi-şi mai aduceaaminte cu groază cum propovăduia oameniloraceia, credinţa în viaţa cea <strong>de</strong> pe urmă, strunindu-lepornirile.Dar niciodată n-ar fi crezut c-ar putea s-ajungă acolo. Adică să-i vadă striviţi, ştrangulaţicrezând în el şi în viaţa <strong>de</strong> dincolo.Camioneta mergea duduind printre nămeţiiviscoliţi mai înainte. Subofiţerul <strong>de</strong> la volan înjuracu fiecare zdruncinătură, zorit s-ajungă odatăacolo, în satul acela trăsnit. Doar procurorul nuschiţa nici un gest, nici o vorbă. Părea adâncit îngânduri. Şi gândurile nu-i erau <strong>de</strong> loc vesele. I sespusese <strong>de</strong> câteva ori, că are prea puţini oameni147
Gheorghe Andrei Neagualături <strong>de</strong> el, că trebuie să aibă mai multă putere.Şi-apoi mai ştia că în curând avea, să-nceapă cercetareapentru care nu era <strong>de</strong>loc pregătit. Oameniilui erau liniştiţi şi resemnaţi.Tocmai <strong>de</strong> aceea era supărat. Ce bine-ar fifost dacă ar fi trimis un alt procuror în locul lui. Cusiguranţă că oamenii aceia nu s-ar mai fi sinucisdacă n-ar fi fost popa. Acum orice regrete sunt târzii,îşi zise în gând procurorul înfuriat pe succesele<strong>de</strong>mente ale unui neisprăvit. Şi nici măcar nu ştiuun<strong>de</strong> a dispărut sfinţia sa, părinţelul îşi mai ziseprocurorul zărind primele case troienite.* * *Ajuns în sat, părintele se repezi glonţ la biserica,cu uşile larg <strong>de</strong>schise. Din naos, vocile răzbăteaupână în curte. Poalele sutanei fâlfâiau canişte aripi ale morţii, pe cărarea proaspăt croită.Abia <strong>de</strong> văzuse camioneta din curtea bisericii,când se năpusti în pridvor întrebând:— Ce-i, ce s-a întâmplat? Cine sunteţi oamenibuni?— Bine-ai venit părinţele! se auzi vocea procurorului.Dumnealor sunt la poliţie, adause rânjindfioros.— Bine-aţi venit! şopti părintele înfrigurat.O tăcere ciudată se lăsă în biserică.—Îmbracă-te părinte, sau eşti îmbrăcat!rupse tăcerea procurorul. Vei merge cu noi pentrua lămuri această problemă, continuă el. Şi iarăşităcerea cuprinse văzduhul.— Să mergem, rosti careva. Se îndreptară cu148
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>toţii spre camionetă. În liniştea întreruptă doar <strong>de</strong>scârţâitul paşilor pe zăpadă.S-opriră locului. De un<strong>de</strong>va s-auzeau gemete.— Împrăştiaţi-vă şi scotociţi peste tot! ziseprocurorul. Eu rămân cu părintele aici, mai adause,în timp ce se-ndreptau spre camionetă. Apoi, dupăce s-au în<strong>de</strong>părtat câţiva paşi, părintele spuse cuglasul abia auzit:— Şi cu mine ce faceţi?— Nimic părinţele, nimic. Vom completa o<strong>de</strong>claraţia cu tot ce ai făcut şi gata.— Dar n-am ştiut c-o să iasă nenorocireaasta. Niciodată n-am crezut, mai zise preotul şităcu. Câteva ciori cocoţate pe turla bisericii stăteaunemişcate.Deodată un militar strigă dintr-o casă.— Domnule Procuror! Aici, veniţi aici!Din alte case se îndreptau în grabă soldaţi înfrunte cu ofiţerul.Până şi procurorul împreună cu popa se îndreptarăspre locul acela.În casa un<strong>de</strong> fuseseră chemaţi, un spectacoloribil se înfăţişă privirilor. Un bătrân slab, <strong>de</strong>şirat,cu pletele lipite <strong>de</strong> tâmple <strong>de</strong> sudoarea morţii,şe<strong>de</strong>a pe-un pat, cu o saltea <strong>de</strong> paie. În jurul lui seputea <strong>de</strong>sluşi semnele unei în<strong>de</strong>lungate agonii. Niciun mort nu mai era acolo. Semn că bătrânul erasingur.— Apă! gemu bătrânul cu glasul abia auzit.Un militar îi întinse bidonul, dar apa curgeafără a fi fost reţinută <strong>de</strong> buzele rigi<strong>de</strong> şi-nvineţite.Bătrânul se prăbuşi pe spate.149
Gheorghe Andrei Neagu— E otrăvit! zise părintele extrem <strong>de</strong> agitat.— Să-i dăm nişte lapte, adaugă procurorul.Dintr-o ulcea apărută <strong>de</strong> nu se ştie un<strong>de</strong>, unsoldat se strădui să-l facă pe bătrân să înghită câtevapicături. Dar laptele se prelinse pe bărbie fărăa fi înghiţit. O rigiditate îi încleşta maxilarele şi-i învineţisechipul.— Moare! Moare! Nu-l ve<strong>de</strong>ţi că moare!? Faceţiceva strigă preotul agitându-se, fără să facănimic.— Să-l luăm cu noi! mai zise procurorul şisăltându-l în braţe se îndreptă spre camionetă.Tot drumul bătrânul nu scoase o vorbă. Dincând în când gemea uşor, sfârşit.Abia la marginea oraşului, după ce-a încercatzadarnic să se scoale-n şezut, bătrânul s-a prăbuşitca un sac rostogolit din căruţă, zicând un singurcuvânt, prelung.— Lepraa… şi se stinse.* * *De mult nu mai văzuseră sătenii atâtea maşinitrecând prin comuna lor. Camioneta care fusesecu două zile mai înainte pe acolo, nu-isperiase, dar convoiul format din tractoare pe şenileşi maşini utilitare le răsă<strong>de</strong>au sub cuşme întrebări.Ştiau că n-aveau voie să meargă-n satulvecin şi chiar <strong>de</strong>-ar fi vrut, n-ar fi putut s-ajungăacolo din cauza militarilor ce înconjuraseră locul,oprindu-i.În vremea asta în cătunul complet izolat, dincâteva maşini, se <strong>de</strong>scărcau materiale şi unelte.150
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>Câteva buldozere treceau dărâmând casele <strong>de</strong> laun capăt la altul, în timp ce într-o groapă plină cuvar, infirmieri cu măşti şi mănuşi scoteau morţii dincase şi-i aruncau în ea.Stropi <strong>de</strong> var săreau în urma fiecărui truparuncat, primind în cuprinsul acela vâscos şi alb,trupurile înţepenite. Era o masă inertă ce se supuneadocilă aceluiaşi blestem.Doi fotografi lucrau <strong>de</strong> zor în jurul cadavruluiunui bărbat ce avea pielea frunţii şi gura mâncată.Lepra.La ora prânzului un rug uriaş îşi întin<strong>de</strong>a braţelespre cerul plumburiu, întreţinut <strong>de</strong> câţiva militari.Infirmierii îşi aruncau uneltele în foc, stropindutilajele cu benzină.Apoi îşi arseră uniformele, măştile, mănuşile,<strong>de</strong>zinfectându-se pe rând. Ştiau că îi aşteaptă olungă izolare în carantină.* * *— Gata, să mergem! rosti şeful <strong>de</strong> post cândrugul era aproape stins.Părintele Năstase, îngenunchiat, cu mâinileîmpreunate a rugă, nu se clinti.Ce-ai făcut taică părinte, ce-ai făcut taică părinte?Atât rostea părintele, într-una, repetândspusa paracliserului, care-i lovea sufletul ca o limbă<strong>de</strong> clopot. Nu se ruga cum crezuseră ceilalţi. Nicinu părea a auzi ceva, în jur.— Hai părinte, hai să mergem, îl bătu pespate şeful <strong>de</strong> post. Hai, n-auzi? Trebuie să mergem.151
Gheorghe Andrei Neagu— Eu? Cu mine vorbeşti? Să merg un<strong>de</strong>?— La maşină, trebuie să plecăm.— Eu? Dar n-am făcut nimic rău, n-am făcutnimic rău.Apoi, se smulse din loc şi o luă la fugă, într-odirecţie oarecare, fără nici un sens.— Puneţi mâna pe el! ordonă şeful <strong>de</strong> post.Aţi luat-o razna. Aduceţi-l cu forţa dacă nu vrea!Infirmierii se grăbiră să-l prindă din urmă, î-nainte să se în<strong>de</strong>părteze prea tare. Zbătându-se înmâinile lor, părintele murmura: N-am făcut nimicrău, n-am făcut.— Hai omule. Hai să mergem, încercau să-lpotolească.— Un<strong>de</strong> să merg? De se să merg? continuasă se zbată preotul.— Potoleşte-te dracului. Doamne iartă-mă,încerca să-l aducă la realitate şeful <strong>de</strong> post. E carantină,nu poţi să înţelegi atâta lucru?152
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>AdăpostulDe cum începu sirena să urle, Leiba îşi lăsămătura udă în gangul plin <strong>de</strong> hârtii, fugindsă se ascundă. Cuprins <strong>de</strong> o spaimă nebună,se-aruncă prin uşa <strong>de</strong> tablă, cu găurele, înlocul un<strong>de</strong>-şi ţinea alteori măturoiul, pe scaunulvremilor liniştite odată.Şi în curând, gangul se umplu <strong>de</strong> mulţimeaîngrozită. Câţiva din cei din faţa uşii, cerură omului<strong>de</strong> pe scaun să le <strong>de</strong>a şi lor drumu-năuntru, darLeiba nu le răspunse. Un zumzet din ce în ce maiapropiat <strong>de</strong> avioane se făcea auzit şi în curând, primelebombe căzură la periferia oraşului. De un<strong>de</strong>va,tunurile începură să latre a moarte. Din cândîn când, rafalele mitralierelor, instalate în centruloraşului, spărgeau liniştea adâncă din subsol. Toţiîşi ţineau răsuflarea. Bombele că<strong>de</strong>au tot maiaproape. În pasajul înţesat, venea miros <strong>de</strong> sulf şi<strong>de</strong> ars. Praf <strong>de</strong> moloz şi <strong>de</strong> cenuşă că<strong>de</strong>a ca oploaie cernită peste cei ce stăteau la intrare. Obombă căzu pe magazinul <strong>de</strong> la intrarea dindreapta pasajului.Fiare şi pietre căzură peste mulţime. O altăbombă căzu în acelaşi loc, <strong>de</strong>sfăcându-l. De la etajulal cincilea şi până la parter, clădirea crăpă ca153
Gheorghe Andrei Neaguun harbuz, acoperind pe <strong>de</strong>-a-ntregul intrarea-npasaj. Şi-atunci Leiba auzi primele răcnete. Unmiros <strong>de</strong> carne prăjită şi <strong>de</strong> latrină umplu văzduhulînţesat <strong>de</strong>-njurături şi <strong>de</strong> ţipete. Câţiva borfaşi buzunăreaupe cei ce-şi pierduseră cunoştinţa ovreme sau <strong>de</strong>finitiv pe străzile oraşului.Bombele că<strong>de</strong>au în continuare peste centruloraşului, în timp ce Leiba-şi proptea uşa mai bine.Ochii <strong>de</strong> copil priveau speriaţi prin <strong>de</strong>schizăturiletăiate în tabla uşii, anume pentru aerisire.O bombă căzu peste-o cisternă <strong>de</strong> pompieri.Altele că<strong>de</strong>au din ce în ce mai aproape, în jurul pasajului.Deodată un suflu năprasnic lipi copilul atât<strong>de</strong> tare <strong>de</strong> uşă, încât sângele ţâşni cu putere dinpielea presată prin găuri, iar ochiul ţâşni în umărullui Leiba.O altă bombă în centrul pasajului, sfârtecându-l.O groapă enormă <strong>de</strong>-asfalt şi <strong>de</strong> carne rămasepentru o clipă <strong>de</strong>schisă, pentru ca mai apoisă se umple cu resturi <strong>de</strong> oameni şi moloz hăcuit.Leiba-şi pierdu cunoştinţa, izbit <strong>de</strong> suflu înperetele zidului. În clipa aceea, mitraliera tăcu şiultima parte din magazin se prăbuşi, astupândgroapa cu totul. De printre ruine, un picior se maizvârcolea încă, aidoma piciorului <strong>de</strong> păianjen.Şi-atunci, sirena începu să urle din nou. Val, dupăval, vântul venea curăţind în rafale strada şi cerul.Nici un geamăt nu se mai auzea din maldărulal ruinelor fumegând. Pe o bară înroşită sfârâiao bucată <strong>de</strong> carne-mbibată cu sânge. Şi vântulsufla, <strong>de</strong>zgolind, <strong>de</strong>zastrul din fum.Unul câte unul, oamenii ieşeau <strong>de</strong> prin adăposturilecaselor, gesticulând. Câţi or fi murit oare?154
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>Şi-n vremea aceea, din cer începu să cadă o ploaieînroşită <strong>de</strong> sânge. Cele câteva salvări venite îngrabă, plecară fără a şti niciodată la câţi ar fi fostnecesară intervenţia lor.Un curcubeu strepezit se-arată pe cerulplumburiu. Şi-atunci sirena încetă.* * *Când se trezi, Leiba-şi simţi capul o cloacăşi-o durere cumplită-i ar<strong>de</strong>a ceafa. Îşi duse mânala ţeastă tremurător, crezând-o ciuruită, dar se bucurăcând găsi doar un cucui mare cât o nucă ivitacolo pe neaşteptate.Îşi şterse cu grijă umărul <strong>de</strong> ochiul scurs. Opicătură <strong>de</strong> sânge-nchegat îi stânjenea mişcareapleoapei. O în<strong>de</strong>părtă cu <strong>de</strong>getul şi se mai linişti.Se miră <strong>de</strong> liniştea adâncă, ce-l înconjura.Privi spre uşă. Pielea copilului strivită pringăurelele <strong>de</strong> la aerisire, lăsa să se scurgă o zeamăcleioasă şi roză. Leiba dădu propteaua groasă <strong>de</strong>-oparte şi trase <strong>de</strong> uşă.Când puse mâna pe tabla curbată <strong>de</strong> presiune,aceasta cedă. O fetiţă strivită, în uşa <strong>de</strong>schisă,se prăbuşi, în vreme ce din burta plesnitămaţele sparte ţâşniră. Cu ochii ieşiţi din orbite, unbătrân cu barba lipită <strong>de</strong> gâtul fără cămasă, păreacă doreşte să între-n lăuntru. Înfricoşat Leiba dădusă-nchidă uşa. Dar, nu mai putu. Trupurile căzute-lîmpiedicau. Şi atunci, din mişcarea aceea, căzură şialte bucăţi din trupuri vecine. Şi-o duhoare nebunărăzbătu odată cu ele.Cu o furie oarbă, începu să tragă din maldăr155
Gheorghe Andrei Neagutrup după trup, bucată după bucată şi să strige.Strigătul sună înecat, fără spaţiu, ca urletul hieneisub apă. Lumea cadavrelor îl umpluse <strong>de</strong> groază.Trase cu sete <strong>de</strong>-o mână smulgând-o dinumărul al unei femei. Pielea şi zgârciul se-ntinserăcedând într-un plesnet surd. Un pârâit <strong>de</strong> oase-nmişcare-l făcu să se retragă spre fundul gheretei.O rostogolire se prăbuşi, mustind, gata să-l strivească.Bucăţi <strong>de</strong> moloz şi nisip îl făcură să spere căun<strong>de</strong>va, acolo, mai <strong>de</strong>parte, se află o ieşire.De-aceea-şi opri pentru o clipă lucrul, gândind: Săduc mai întâi tot ce am tras din morman în fundulcuşetei şi-apoi voi ve<strong>de</strong>a. Apucând <strong>de</strong> picioare trupulfetiţei, îl târî pe lângă scaun până-n celălaltcapăt. Apoi, bucată cu bucată, <strong>de</strong>zgoli pragul cuşeteireuşind să-nchidă şi uşa. Se aşeză apoi pescaun, ştergându-şi sudoarea <strong>de</strong> pe frunte. Simţicum setea-şi făcea loc în trupul chinuit <strong>de</strong> nelinişte.După ce se odihni puţin, începu să tragă din nou<strong>de</strong> cadavre, înghesuindu-le. Un aer stătut îi îngreunarespiraţia.Plin <strong>de</strong> scârbă, vomă peste prag, ameţit.De sus că<strong>de</strong>au alte sfărâmături <strong>de</strong>-asfalt şi<strong>de</strong> pietre. O bârnă <strong>de</strong> fier înfipse <strong>de</strong>-a curmezişulun trup <strong>de</strong> soldat străbătându-l. Când trase <strong>de</strong> el,aceeaşi rostogolire lichidă-l făcu să sară peste pragulcuşetei.Şi-o nouă grămadă <strong>de</strong> carne căzu, astupându-ilucrarea. Când se uită în fundul cuşetei,se-ngrozi. Pe stiva <strong>de</strong> carne şi moloz era prea puţinloc pentru alte cadavre. Leiba izbucni într-un hohotprăbuşindu-se. De sus dintre trupuri, o zeamă roş-156
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>cată-vânătă, curgea băltind pe po<strong>de</strong>a. Din când încând, ceva umflat se spărgea ca un balon cu unfâşâit <strong>de</strong> uşurare, în valuri, duhnind.Şi-atunci Leiba-ncepu să-şi smulgă părul dincap. Poate aceasta-i pe<strong>de</strong>apsa lui Dumnezeu,gândi disperat, urlând printre sughiţuri. Apoi răguşitşi istovit se-ntinse pe jos, în băltoaca aceea <strong>de</strong>carne presată, fără nici-o speranţă. Respira din ceîn ce mai greu. Miresme în valuri răzbăteau dinmorman, sufocându-l.157
Gheorghe Andrei NeaguNinsoriIarna fusese uşoară. Petice <strong>de</strong> gheaţă. Petice<strong>de</strong> zăpadă. Crâmpeie <strong>de</strong> alb pe negru. Apoisoarele. Vesel, proaspăt, gata să se întreacăpe sine în lăcomie. Şi petele fug. Sau nu, nu fug.Sunt sorbite <strong>de</strong> razele soarelui. Şi negrul se-ntin<strong>de</strong>.În ramuri, în tulpini şi-n mugurii ce nu s-au <strong>de</strong>sfăcutîncă. Apoi lumină. Şi muguri înflorind. Ca dintronoapte adâncă, strălucesc izvoarele. Apoi gonescspre tainice chemări.Merg obosit. Nu, moleşit. Căldura-nmoaieatât <strong>de</strong> plăcut oasele biciuite <strong>de</strong> frigul trecut.Paşii mă poartă cu greu. Nu ei. Eu îi port.Sau cine mai poate şti, care pe cine mai poartă.Oricum sunt acolo un<strong>de</strong> lumina încă mai poatesă-mi aducă căldura.Sunt sub flori. Am fost sub muguri, sub crengilenegre şi aştept ver<strong>de</strong>le vieţii, frunzele. Iar paşiise duc şi mă duc. Pământul se lasă călcat şi-mi răcoreşteprivirea. Iar paşii se bucură <strong>de</strong> mine şi eu <strong>de</strong>reavănul ţărânii văioagelor umbrite. Pământul musteşte.Şi-n fiecare zi sunt tot mai însetat. Iar seteamă face bărbat. Tot mai bărbat. Şi-atunci <strong>de</strong> ce marionetă?O fi umbra mea? Poate. O port peste tot. Şilumea râ<strong>de</strong>. Şi eu nu ştiu dacă ea, e marionetă.158
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>Se lasă pe spate când vreau eu. Mă vrea, săjoc. Eu sunt marioneta. Şi-atunci mai sunt bărbat?Pentru că zilele trec. Şi ver<strong>de</strong>le frunzelor izbucneşte-nlemnul ramurilor sărutate <strong>de</strong> soare. Dinnegru ţâşneşte viaţa. Iar albul a rămas doar oamintire. Iar eu tot amintire pentru marionetamea. Ba nu. Nici măcar atât. Eu nu pot fi o amintire.Marioneta da. De aceea o port legată <strong>de</strong> mine.Pentru că eu n-am umbră. Oamenii văd şi râd. Şimarioneta râ<strong>de</strong>. Atunci când o mişc. Şi din nou amsenzaţia că ea mă sileşte pe mine. Iar eu sunt totmai mult jocul marionetei mele. De cine râ<strong>de</strong>lumea? De mine? Sau <strong>de</strong> ea. Oricum zilele trec.Iar paşii mă poartă prin aceleaşi locuri umbroase.Ba nu. Sunt altele. Şi tot atât <strong>de</strong> materne.Doresc maternitatea? Nu ştiu. Dar caut aceleaşivăioage întunecate.Şi iat-o. S-a <strong>de</strong>sprins din mine. O mână, apoialta. Şi pielea se lasă sărutată. De mâini?Iar marioneta nu-i. Nici lumea. Sunt eu şimâinile Ei. Mă gustă şi-mi redau umbra. În loculmarionetei? Sau în locul meu. Eu sunt eu însumi.Iar Ea? Ea…Zilele trec. Şi paşii mei. Şi ver<strong>de</strong>le frunzelore tot mai intens. Negrul matern dă viaţă mereu şidispare. Iarba-l ascun<strong>de</strong>. Ver<strong>de</strong>, ver<strong>de</strong>, ver<strong>de</strong>.Doar paşii mei flămânzi <strong>de</strong> maternitate. Doar ei. Ogăsesc prin aceleaşi văioage.Cu aceleaşi curgeri cristaline. Şi paşii se bucură.Sărut cu tălpile răcoarea pământului. Şi eamiprimeşte sărutul. Simt înfiorarea în tulburareaizvoarelor. Mă înfior la rându-mi. Şi tălpile. Iar marioneta?Nu-i. Eu sunt. Zi cu zi am crescut. Am <strong>de</strong>-159
Gheorghe Andrei Neaguvenit mai bărbat. Iar gustul pământului matern mădoare. Mă răscoleşte tot mai mult. Eu sunt bărbatul.Şi-mi răsfir tălpile peste maternitatea răcoroasă.E neagră. E ultimul negru-n marea <strong>de</strong>ver<strong>de</strong>. Ver<strong>de</strong>le vieţii.Şi trupul mi se înfioră. Iar marioneta-i oumbră. Mai bine spus, o amintire. Deci sunt bărbat.Am o umbră. Sau umbra mă are pe mine? Nu.Nu trebuie. Eu sunt bărbatul cu umbră. Eu amumbră. Eu am.Pe naiba. Eu am nevoie <strong>de</strong> Ea. De Ea. Mi-enecesară. Ce sunt fără ea? O trecere? Da. O trecereprin spaţiu şi timp. Şi nu vreau să fiu o umbră.Nu vreau să am umbră. Dar vreau să fie Ea.Ea=umbra. Umbra care să-mi ascundă neputinţa.Iar paşii mei să-şi găsească răcoarea în maternitateaumbrei. Când văioagele vor dispărea sub ver<strong>de</strong>levieţii. Când curgerile vor înceta. Eu însumi săpot fi Ea. Sau Ea să-mi <strong>de</strong>a umbra care să-mi acopereneputinţa.Şi pretutin<strong>de</strong>ni să găsesc răcoare. Răcoareasufletului însetat. Şi trupului înfierbântat. A tălpilorfierbinţi <strong>de</strong> căutare. Şi dorinţele mele. Şi bărbăţieimele. Trebuie să-mi bucur încă tălpile, <strong>de</strong> răcoareavăioagelor ume<strong>de</strong>.— Doamne! Ce-i asta? Negrul se întrerupebrusc.Pete <strong>de</strong> aur şi <strong>de</strong> lumină. Pete <strong>de</strong> negru strălucitor.Aur şi negru. Arămiu şi roşu. Şi toate-n mişcare.Se mişcă maternitatea? Nu. Nu-i Ea. E-o salamandră.Îşi caută locuri umbroase. Şi ea? Ea nu.160
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>Nu trebuie. Ea. Ea e doar o salamandră. O greoaieşi nedorită salamandră.Şi talpa piciorului meu. Da. Piciorului meu.Talpa s-abate peste culorile în mişcare. Striveşte.Striveşte cu ură. Ba nu. E disperare şi spaimă.Spaima <strong>de</strong> culori? Desigur. Nu mai vreau culori.Vreau puritatea negrului matern.Şi talpa-şi continuă strivirea. Urzicături dureroase-ostrăbat. Mă cutremur şi cad. Pe fundul văioageie bine.Mă cufund în răcoarea pământului. Deasuprae cerul.Şi frunzele. Da frunzele. Frunzele. Frunzelese înroşesc brusc şi cad. M-acopăr <strong>de</strong> frunze. Defoarte multe frunze. Şi cerul păleşte. Iar frunzelecad. În trup, răcoarea pătrun<strong>de</strong> tot mai adânc. Totmai adânc.O simt alunecându-mi <strong>de</strong>-a lungul picioarelor.Iar frunzele cad. Şi-s crengile goale. Tot maigoale. Şi mai negre. Ce negre… De parcă văioagas-ar fi urcat spre cer. Iar eu tot mai rece. Şi frunzelecad. De parcă ar vrea să-mi dăruiască pe vecimaternitatea.Şi dorm.Câtva timp a fulguit cu fulgi mari şi pufoşi.Cerul nu avea contur. Parcă se lăsase pe acoperişuri.Ba chiar pe străzi.Blocurile înalte-şi pier<strong>de</strong>au înălţimile înmarea <strong>de</strong> fulgi. Şi <strong>de</strong> cer. Păreau că se-mpreunează.Ha, ha. Blocurile merg în cer. I<strong>de</strong>ea mi s-apărut năstruşnică. Bărbaţii aveau cuşma <strong>de</strong> nea.Dacă aveau capul <strong>de</strong>scoperit. Femeile nu. Şi nu-mipot explica asta. Nici atunci, nici acum.161
Gheorghe Andrei NeaguApoi străzile se uniră cu străzile. Îşi împrumutaulumina <strong>de</strong> la zăpada aşternută pe ele. Şiumezeala, tot <strong>de</strong> acolo. Bărbaţii nu mai aveaucuşme. Părul se pleoştea. Se lipea umed şi greu <strong>de</strong>capetele îngheţate. Încet se lăsa o pâclă. Era atât<strong>de</strong> <strong>de</strong>asă, atât <strong>de</strong> <strong>de</strong>asă. Nu puteai ve<strong>de</strong>a urmelepaşilor. Oamenii erau doar siluete. Femeile nu semai ve<strong>de</strong>au. Plămânii se sufocau.Iar ochii mei, se măreau. Se măreau şi lăcrimau.Şi-atunci am văzut. Da. Atunci, abia atunci,am văzut. Capetele oamenilor creşteau. Fiecareavea capul mai mare <strong>de</strong>cât înainte. Şi-n jurul lui,un halou. De parc-ar fi fost sfinţi. Ochii mă usturau.Şi ceaţa, oh, ceaţa. Ceaţa care mă împiedica să mădumiresc. Dar nu era vorba <strong>de</strong> nici o lămurire. Capeteleoamenilor erau mai mari. Cu mult mai marica <strong>de</strong> obicei. Mi-am spus că era din cauza luminii.Dar seara erau şi mai mari.Mă frământam şi nu găseam un răspuns.Atunci au venit păsările. Mici, negre şi cu guler. Cuguler lucios. Cu atât mai lucios cu cât ceaţa îşi sporeaopacitatea.Păsările negre se apropiau. Aureola le făceapenajul mai strălucitor.Apoi au apărut femeile. Purtau sub paltoaneceva ce nu se putea ascun<strong>de</strong>. Părea că maternitateaînsăşi îşi căutase adăpost. Paltoanele abia semai ţineau. Nasturii stăteau să plesnească. Maternitatea-şigăsise adăpost? Nu ştiam ce să cred. Nuştiam la ce să mă uit. La păsări? La femei? La păsări.Se aşezau pe capetele bărbaţilor. Crescuseră.Şe<strong>de</strong>au ca pe nişte uriaşe baloane. bărbaţii lelăsau. Încăpeau mai multe <strong>de</strong>odată. Şi părul? Da,162
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>părul căzuse.Capetele umflate străluceau. În zăpada căzută,urme. Urme <strong>de</strong> paşi şi <strong>de</strong> păr. Şi ceaţă. Ceaţăgroasă şi grea. Femeile abia se mai puteau mişca.Le priveam şi nu înţelegeam. Pe reverul paltonuluimeu rămăsese o şuviţă. Mă gâdila. Am dat cumâna. Mi-am atins obrazul. Capul îmi crescuse.Era mai mare <strong>de</strong>cât spatele. Umerii erau subfălci. Nici nu bănuisem. Deci şi eu. Şi mie. De cenu.Doar sunt bărbat. Numai că nu-mi dauseama <strong>de</strong> ce nu-mi găsesc buzunarele. Mi-e frig.Degetele-mi sunt <strong>de</strong> tablă. Nu le pot îndoi. Mă dor.Şi buzunarele nu-s.Ba sunt. Mult <strong>de</strong>părtate <strong>de</strong> mine. De parcăceva le-ar fi <strong>de</strong>părtat. Bine că pot privi. Cred cănumai eu. Ba nu. Şi ceilalţi. Îşi duc din când încând mâinile la cap. Parcă-s <strong>de</strong> pitici. Degetelesunt mici şi îngheţate. La fel ca ale mele. Nici nupot acoperi urechile. Urechile-s mari. Mai mari<strong>de</strong>cât capul. Ca nişte evantaie.Nici o maşină nu circulă. Capetele mari. Numai încap î nă-untru. Nici în clădiri. Şi ceaţa continuă.Un<strong>de</strong>-i soarele? Privirile se ridică spre cerulnevăzut.Tot nu se ve<strong>de</strong>a. Iar trupul e obosit. Al meue şi mai mare. Eu sunt bărbat. De ce mă umflu?Nu-s femeie.Ne uităm unii la alţii. Nu ne mirăm. Suntemîngroziţi.Ne <strong>de</strong>osebim? Nu. Nimic nu ne <strong>de</strong>osebeşte.Doar eu sunt diferit. Se feresc <strong>de</strong> mine. Ei aunumai capetele mari. Eu şi trupul. Şi calc tot mai163
Gheorghe Andrei Neagugreu. Mă dor labele picioarelor. Picioarele-mi suntmici. Şi mâinile. Numai capul şi trunchiul. Eu şi femeileavem paşii mici. Femeile s-ar putea rostogoli.Mai ales că paltoanele ne-au rămas <strong>de</strong> prisos.Sunt ca nişte eşarfe. Nici vorbă să ne-ajungă.Mă îngrozesc? Nu. Nu sunt îngrozit. Doarobosit.Nici nu ştiu <strong>de</strong> ce mai merg. De ce? Dar un<strong>de</strong>să stau? Nu încap nicăieri. Casele-s pustii. Toţi suntemîn ceaţă. Iar păsările-s pe noi. Ghearele lorstau în pielea noastră. Ca mâinile unui copil strângândun balon. Pasările-s mici. Din cauza mărimiinoastre. Eu nu le simt ghearele. De fapt eu nu maisimt dacă am păsări. Nu toţi au. Şi toţi ne umflăm.Nu mai ochii ne rămân la fel. Abia <strong>de</strong> mai ve<strong>de</strong>m.Au început să se umfle şi ceilalţi bărbaţi. Nu se maiferesc <strong>de</strong> mine.Sumtem la fel. I-ar păsările s-au înmulţit. Nemişcăm tot mai greu. Unele femei nu. S-au prăbuşit.Zăpada se topeşte sub ele. Şi bălteşte. Zăpadase-nmoaie.Porţiuni se asfalt şi <strong>de</strong> borduri apar <strong>de</strong> subnea. Iar noi nu ne putem odihni. Continuăm să ne<strong>de</strong>plasăm. Haotic, dar ne <strong>de</strong>plasăm. Şi cât <strong>de</strong> multaş vrea să stau. Să mă odihnesc. Dar un<strong>de</strong>?Bănci nu-s. Dar trotuare? Borduri? Sunt.Atunci <strong>de</strong> ce n-aş sta. Şi-aşa picioarele au ajuns canişte protuberanţe. Cred că m-aş putea da <strong>de</strong>-adura. Dar m-aş uda. Zăpada-i terciuită. Paşii noştri.Şi ceaţa. Ceaţa ce nu se mai termină. Parcă sufocăvăzduhul. Şi zăpada. Şi noi. Aerulnu ne mai ajunge. Iar păsările ne ciugulesc.Le-o fi foame. Apar din ceaţă şi ne ciugulesc.164
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>Nu le simţim. Le ve<strong>de</strong>m unii la alţii. Ciocurilese-nfundă în masa umflată. Pielea intră-nlăuntru.Apoi revine.Poate dacă s-ar sparge. Poate ne-am <strong>de</strong>sumfla.Eu n-am curajul s-o fac. Poate că nu-i bine.Aştept păsările. Ele trebuie să ştie. Neapărat. Eleau instinctul nealterat. Sunt coţofene. Nu mi-eteamă. Şi nici nu le simt. Niciunul din noi nu simte.Aşteptăm. Ne-nvăluie ceaţa. Nici aureola nu se maive<strong>de</strong>. Nu ne mai poate cuprin<strong>de</strong>. Doar păsările-şicontinuă ciugulitul. Ce-or fi găsit? Deodată simtceva ca o uşurare. O mare uşurare. Un lichid mi seprelinge pe frunte. Îmi ridic mâna. N-ajung. Şi curgereacontinuă. Picură pe trotuarul umezit. M-aşteptamsă fie sânge. Nu-i. E limfă? Nu-i. Habarn-am ce poate fi. Se scurge necontenit. Şi alţii vădşi simt la fel. Dar nu se pot pipăi. Privesc unii laalţii şi se liniştesc. Şi eu. De fapt nici n-am fost neliniştit.Eram liniştit. Tot timpul am fost. Lichidul s-amestecă-n balta ce curge spre gura <strong>de</strong> canal.Iar ceaţa-i mai subţire. Poate se ridică. Da.Se ridică.Zăpada s-a dus. Doar noi ne amestecămscurgerile, cu urmele ei. Zăpada nu-i. Iar păsările-audispărut.De un<strong>de</strong>va, ştiri. Se anunţă cu voce răguşităîncetarea bombardamentului atomic. Supravieţuitoriisă se prezinte… Nu înţeleg un<strong>de</strong>. Nici nu încercsă înţeleg. Târziu, mă alătur celor care mergîntr-una, în aceeaşi direcţie.165
Gheorghe Andrei NeaguMântuitoriiPătura groasă, aspră <strong>de</strong> veşnică purtare,este trasă peste capul rotund, ca un bostan,cu ochi oblici, abia mijiţi, dintre obrajiilucioşi. Mai multe braţe o fixează <strong>de</strong> jur împrejurulunui morman care se umflă, rar, sistematic.Şi nu-i nimic în imediata apropiere pe caresă-ţi odihneşti ochii. De-atâta veşnicie, n-ai cumalunga plictisul. Pe-aici mai trebuie mişcat câteceva. Aerul e prea îmbâcsit. Dar cum să <strong>de</strong>schizivre-o fereastră, un<strong>de</strong> nu-s ferestre?— Bună dimineaţa. Eu sunt Isus, fiul luiDumnezeu.— Care Dumnezeu? Eu nu cunosc nici unDumnezeu.— Dumnezeu mi-e tatăl, zămislitor al trupuluimeu şi al credinţei mele, zise unul, rânjind.— Şi care e credinţa ta? îl zădărî celălalt.— Ar trebui să-ţi spun. Eu cred în oameni, înpartea bună din ei, îşi continuă Isus pledoaria.— Şi eu cred în ei. Mă cheamă Budha, iar fraţiimei cred în credinţa mea. Ai tăi cred?— Nu. Ai mei nu cred. Ai mei, au vrut să lefac minuni. Şi m-au răstignit pe <strong>cruce</strong>, aşteptândsă învii.166
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>— Şi-ai înviat? Îl sâcâi ca întot<strong>de</strong>auna Budha.— După cum vezi. Sunt la fel <strong>de</strong> viu ca şitine.— Dar e o prostie. E n-am fost niciodată viu.Eu sunt pur şi simplu o plăsmuire plăcută a sufletelorcelor care vor să creadă în ceva. Eu sunt unvis necesar, pe când tu, te vrei ca o realitate.— Fraţii mei nu cred în plăsmuiri. Tatăl meua fost, dar nu le-a ajuns. Ei au vrut ca tatăl meu săaibă un fiu, pe care să-l poată pipăi, simţi şi caresă le facă minuni, îşi continuă el, ca <strong>de</strong> atâtea ori,argumentaţia.— Tot îi dai cu minunile. Ce-s alea?— Uite, <strong>de</strong> pildă eu le-am arătat oamenilorcalea spre înţelegere şi armonie.— Şi eu le-am arătat-o. Mai bine spus şi-augăsit-o singuri, plăsmuindu-mă pe mine. Şi asta nue minune— Ar trebui multe să-ţi spun. Dumnezeutatăl, fiind nevăzut m-a plăsmuit pe mine, ca oameniisă vadă şi să creadă.— Şi cred?— Daaa! Bine, a fost o vreme când nu preaerau ei siguri, dar eu le-am făcut minuni, adică lucruripe care ei nu le puteau face şi atunci au crezutşi <strong>de</strong> atunci cred mereu. Adică ştiu eu ce să-ţispun? Parcă nu prea mai cred. De-aia am venit euiar. E nevoie <strong>de</strong> mine.— Şi ai s-o faci?— Păi, dacă-ţi spun.— Ce anume?— Ticluiesc eu una mai mare ca ultima.— Ticluieşti pe naiba. Pur şi simplu i-ai pă-167
Gheorghe Andrei Neagucălit. Crezi că numai tu ai fost <strong>de</strong>osebit între oameni?— Eu nu cred. Ei mi-au spus-o şi au şi crezuttotodată.— Impotenţă <strong>de</strong> oameni comuni, <strong>de</strong> hoardă.— Spune-i cum vrei frate Budha, dar aşa afost.— În primul rând încetează cu tâmpeniileastea. Eu nu ţi-s frate. În al doilea rând nu te maiîncre<strong>de</strong> atât în voinţa unei turme neputincioase <strong>de</strong>a-şi găsi singură calea spre a<strong>de</strong>văr şi nu mai fă pegrozavul. Eu nu pot cre<strong>de</strong> că tu ai fost singurul înstare să le aduci neisprăviţilor ăia, calea spre fericire.Au mai fost şi alţii, dar tu probabil, ai fost singurulîn stare să le aduci calea spre fericire. Au maifost şi alţii, dar tu probabil ai fost singurul în staresă-ţi prezinţi marfa în ambalaje veridice. Iar turmaa orăcăit la unison, în favoarea inepţiilor tale. Eraşi mai uşor. De aia te-au răstignit după aceea. Cădoar au mai fost răstigniţi şi alţii.— Da, dar ei nu au înviat.— Şi tu? Parcă tu eşti viu? Şi te rog nu mămai întrerupe. Nu te-a educat maică-ta?— Te rog. Toate ca toate dar pe mama s-olaşi în pace.— Şi <strong>de</strong> ce mă rog? În fond văd că nu te-aprea înghesuit cu buna creştere.— Mama a fost şi este Fecioara Maria.— Altă aiureală. Te pomeneşti că mai trăieşte?!— Nu!— Şi a murit virgină?— Da. Afirm asta, cu toată tăria.168
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>— Sărmane Isus, eşti <strong>de</strong> plâns. Ori eşti prostca o căldare, ori eşti bolnav. Trezeşte-te măi băiete.Toţi ne tragem ` ha, ha, ` tot <strong>de</strong>-acolo. Şi tupari făcut la fel ca noi.— Nu-ţi permit! Nu-ţi permit! Mă înţelegi?Nu-ţi permit!Glasul lui Isus Mântuitorul <strong>de</strong>venise supărătorşi stri<strong>de</strong>nt.— Ce-i gălăgia asta, se auzi <strong>de</strong> un<strong>de</strong>va glasullui Allah.— Vini-ncoace fârtate, să vezi minunăţie. Nepricopsitulăsta <strong>de</strong> Isus, susţine că mă-sa a muritvirgină.— Şi ce-i cu asta. Poate să moară cum vrea,se auzi glasul lui <strong>de</strong> <strong>de</strong>parte.— Ai dreptate bătrâne, veni din ceruri vocealui Dumnezeu.— Îţi mulţumesc părinte, nu-şi putu reţinebucuria Isus, la glasul părintelui său.Cu paşi mari şi legănaţi, abia târârndu-şi burdihanul,se apropia Mahomed.— Mahomed! Mahomed! îl strigă Budha.— Ce vrei? Catadixi Mahomed să-i răspundă.— Uite ce spune Isus, maică-sa a murit virgină.— Se poate. Când o femeie nu mai are bărbatmultă vreme, i se strâng toate alea.— Şi cu asta insinuezi că...— Ce importanţă mai are? Tatăl meu Allahtocmai <strong>de</strong> aceea ne-a dat mai multe femei. Până levine rândul, par ca la început.— Nărodule, numai la asta ţi-e gândul, pufniBudha cu ciudă.169
Gheorghe Andrei Neagu— Nărod eşti tu, cel cu o mie <strong>de</strong> feţe. Pentrucă numai unul ca tine se poate sminti în aşa halîncât, să nu mai ţină seama <strong>de</strong> lumea carnală. În easălăşluieşte frăţioare, fericirea, în ea.— Şi sufletul?!— Tu vorbeşti <strong>de</strong> suflet? Cine are o mie <strong>de</strong>feţe are tot atâtea suflete şi pe care din ele-l poţiface fericit mai întâi? zise Allah, râzând din rărunchi.— Ba tu eşti acela.— Fraţilor nu vă cretaţi, interveni Isus.— Ia mai du-te dracului, îi sări ţâfna luiBudha, repezindu-i o palmă pe obrazul drept. Ce tebagi?— Mă bag pentru că nu vreau să vă văd certându-vă.— Dar cine se ceartă, bă Isuse, îi zise şi Mahome<strong>de</strong>nervat brusc.— Voi. Voi nelegiuiţilor, îşi susţinu Isus punctul<strong>de</strong> ve<strong>de</strong>re.— Atunci na, ţine şi <strong>de</strong> la mine, şi Mahomedîi trânti la rându-i o palmă răsunătoare.Isus îşi cuprinse faţa fierbinte, cu palmele,căutând să-şi potolească usturimile. Apoi, amintindu-şi<strong>de</strong> poveţele tatălui său, zise:— Taică Dumnezeule, taică Dumnezeule, cărău m-ai învăţat. Neghiobii ăştia sunt în stare sămă facă ferfeniţă, nici<strong>de</strong>cum să-nveţe ceva. Poatecă tu nu eşti <strong>de</strong> acord cu ceva, dar nu mă mai las,să ştii. Ăştia spun că nu există minuni. Şi spun cănici nu sunt viu. Şi dacă nu-s viu, atunci pentru ce?Auzi tu? Pentru ce?Se încordă apoi, ca un arc începând să lo-170
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>vească în toate părţile. Lovea şi primea. Toţi loveau.toţi loveau, toţi primeau. Cine pe cine nimerea.Uşa se <strong>de</strong>schisese brusc, lăsând să intre întâicapul, apoi corpul bărbatului îmbrăcat în pantalonşi bluză albă. Gesturile şi glasurile amuţiră. Bărbatulînaintă încet, dar sigur, conştient <strong>de</strong> puterea sa.— Drăgălişilor vi s-a făcut dor <strong>de</strong> hamuri,cum văd. Vă liniştesc eu imediat. În paturi! În paturiam zis!Se aplecă apoi să culeagă <strong>de</strong> jos pătura cenuşie.— Ei drăcie. Tu ce cauţi? Aici erai?Zbârlită, înfricoşată, fata ţâşni iute, strecurându-sespre uşă.— Mătură, fira-i tu să fii, mătură că te-amangajat să mături, nu să faci sfinţi. Sfinţi aveam<strong>de</strong>stui bombăni el, trântind pe masa din salon cutiacu medicamente.171
Gheorghe Andrei NeaguUlciorulUşa celulei se <strong>de</strong>schise cu un pocnet sec. Încadrul ei, cu centironul lăsat peste burtoiullăbărţat, adjutantul Mandache, crăcănat, îşislobozi chemarea cu glas răguşit:— Hai Pan<strong>de</strong>le, ţi-a venit rândul!Din grămada <strong>de</strong> rogojini întinse pe ciment,dintre trupurile înţepenite <strong>de</strong> frig, s-auzi o mişcare.Lumina din ferestruică nu-l lăsa pe adjutant să distingăprea bine cine şi cum se mişcă. Se răţoi supărat:— Mişcă bă rahatule!Un bărbat înalt şi <strong>de</strong>şirat se <strong>de</strong>sprinse dincolţul celulei, apropiindu-se cu un mers <strong>de</strong> cocostârcpeste trupurile chircite pe cimentul lunecos.Se apropie temător <strong>de</strong> uşa <strong>de</strong>schisă. Duhoareaaerului din celulă fusese înlocuită cu aerul sălciu<strong>de</strong> pe coridorul închisorii îl ameţi. Se clătină.— Ia uite-te la boier cum se preface, şuierăMandache lovindu-l cu un retevei lustruit. Loviturascurtă, căzută între omoplaţi îl aruncă pe purtătorulzeghei <strong>de</strong> peretele opus. Gemu. Dacă ar fi ţipat,alte lovituri ar fi căzut peste trupu-i slăbit. Îşi târşipaşii amorţiţi <strong>de</strong> nemişcare spre capătul culoarului.Cunoştea drumul. La început îl parcursese mai <strong>de</strong>s.172
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>Acum <strong>de</strong> două-trei ori pe săptămână, după cumavea chef comandantul închisorii, sau vreunul dinadjuncţii săi.În seara aceasta-i căzuse pata chiar comandantului.Afumat bine şi cătrănit că-şi găsise amantaocupată cu un activist care-i promisese c-o ia <strong>de</strong>nevastă, comandantul simţea nevoia să-şi <strong>de</strong>scarcenervii pe cineva. S-a <strong>de</strong>cis asupra lui Pan<strong>de</strong>le,profesorul universitar închis pentru ceea cemintea lui nu putea înţelege. Cică ea liberal. Şi cedacă. „Ce mare lucru şi liberalismul ăsta. Treabăcapitalistă”, mormăi comandantul ciulindu-şi auzulla târşitul paşilor ce se apropiau dinspre celule. Îşitrânti centironul <strong>de</strong> palma stângă cu putere. Violenţaizbiturii îi trezi simţurile. Se învioră doar atâtcât să-şi simtă corpul fremătând <strong>de</strong> nerăbdare. Îlmai bătuse pe nenorocit fără <strong>de</strong> folos. Nu reuşisesă scoată <strong>de</strong> la el nici un angajament, nici o mărturisirepe măsură. Atâtea luni <strong>de</strong> ciomăgeală şihuiduma nimic. „Dacă şi-n seara asta nu scot ceva<strong>de</strong> la el, îl omor” gândi comandantul, pocnindu-şidin nou centironul. Aproape în acelaşi timp uşa birouluise <strong>de</strong>schise. Împins din spate Ame<strong>de</strong>o Pan<strong>de</strong>lese trezi în faţa lui. Mersul <strong>de</strong> la celulă până labiroul comandantului îl mai <strong>de</strong>zmorţise.— Ieşi afară! îi zise adjutantului. Acesta seretrase rânjind. Avea să se proţăpească lângă uşă.Îi plăcea s-audă gemetele celor bătuţi <strong>de</strong> şef. Aveaputere şi metodă şeful.— Ia zi, bă sfrijitule, mult ai să-ţi mai baţi joc<strong>de</strong> mine? îl apostrofă pe <strong>de</strong>ţinut comandantul. Tăcereanu-i plăcea; iar Ame<strong>de</strong>o tăcea. Un centiron173
Gheorghe Andrei Neagu<strong>de</strong>zlănţuit se abătu peste creştetul albit. Cu tâmplelezvâcnind <strong>de</strong> furie, ofiţerul îi mai altoi câtevacentiroane, doborându-l.Căznindu-se să-şi ridice trupul slăbit, Pan<strong>de</strong>lese trezi doborât <strong>de</strong> şutul cizmei cazone. Renunţă săse mai apere. Dezlănţuirea loviturilor îl ameţi. Nicimăcar nu le mai percepea.După ce obosi, comandantul îşi şterse sudoarea<strong>de</strong> pe frunte, apoi <strong>de</strong> pe ceafa năduşită, cuo batistă mototolită şi soioasă şi-şi aprinse o ţigarăCarpaţi cu filtru.— Paştele mătii!, nu scrii <strong>de</strong>claraţia aia? Pan<strong>de</strong>legemu. De luni <strong>de</strong> zile numai asta auzea,numai asta i se cerea.— Sergent! strigă răguşit comandantul. Ştiacă adjutantul se lipise <strong>de</strong> uşă. De aceea-l pe<strong>de</strong>psi,<strong>de</strong>gradându-l prin chemare ca sergent.— Ordonaţi! zise Mandache, cu oarece nemulţumireîn glas. Doar era adjutant, ce naiba! Îiera frică să-şi arate revolta. I-ar fi plăcut să i sespună tovarăşe plutonier major sau măcar tovarăşeadjutant.— La menghină! Hârâi comandantul, icnind.Adjutantul îl trase <strong>de</strong> zeghe lângă uşa între<strong>de</strong>schisă.Îi luă mâna şi-i introduse <strong>de</strong>getele în crăpăturacanatului, trăgând cu cealaltă mână <strong>de</strong>-osfoară ce atârna <strong>de</strong> clanţă. Un urlet izbucni din gâtlejulnefericitului.- Scrii bă <strong>de</strong>claraţia? Repeta ostentativ comandantul,făcându-i semn adjutantului să maitragă <strong>de</strong> uşă. Urletul se transformase într-un răgetcontinuu ce se împrăştia <strong>de</strong>-a lungul celulelor, împietrindcu totul trupurile amorţite <strong>de</strong> frig şi ne-174
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>mişcare a celorlalţi <strong>de</strong>ţinuţi.— Scrii mă? repeta călăul fără să aşteptevreun răspuns. Sângele ţâşnii din falangele strivite.— Daaa! răcni repetat chinuitul.Strânsoarea uşii slăbi. Cu ochii scoşi din orbite<strong>de</strong> durere, <strong>de</strong>ţinutul se lăsă cărat într-un scaundin faţa biroului pe care zăceau un toc, cerneală şihârtie.— Scrie mata cum îţi spun eu. Ai noroc căam băieţi <strong>de</strong>ştepţi, că nu ţi-au băgat dreapta-nuşă. Da’ ţi-o băga dacă nu scriai. Deci scrie: SubsemnatulAme<strong>de</strong>o Pan<strong>de</strong>le, născut în anul, luna,domiciliat în localitatea, aia <strong>de</strong> un<strong>de</strong> te-au ridicattovarăşii, <strong>de</strong> bună voie şi nesilit <strong>de</strong> nimeni, <strong>de</strong>clar:consimt să colaborez cu forţele <strong>de</strong> securitate aleRepublicii Populare România. Ai creier, ai cerneală,ai hârtie. Ce nu ai tu, băi porcule, n-ai bunăvoinţăşi timp, pentru că sunt grăbit să merg la curve.Hai, dă-i drumul în mă-ta mai repe<strong>de</strong>. Îşi aprinseo nouă ţigară, urmărind scrisul chinuit şi tremuratal schingiuitului. Adjutantul se scărpină între fese,năduşit <strong>de</strong> toată tevatura prin care trecuse. Chipiulîi căzuse pe jos, iar părul scurt i se zburlise fărăsă-şi <strong>de</strong>a seama.— Iscăleşte şi pune data, mai zise schingiuitorulgata să-i smulgă pagina şi s-o pună bine.Râgâi mulţumit. Îl nimicise. N-ar fi putut bănui căPan<strong>de</strong>le avea să ce<strong>de</strong>ze. Acum se putea duce liniştitla tovarăşa Lenuţa, pe care o angajase <strong>de</strong> curândla bucătărie, să-l mulţumească încă odată.Balonat, se slobozea la fiecare pas, mirându-se <strong>de</strong>ecoul făcut pe coridoarele reci şi mute.175
Gheorghe Andrei Neagu* * *Păianjenii păreau neschimbaţi. De sub perucaaspră, chipul scofâlcit al bătrânei, părea străbătut<strong>de</strong> firişoarele invizibile ale unei pânze <strong>de</strong>păianjen. Lumânarea încolăcită <strong>de</strong> pe piept se muiase,<strong>de</strong>venind păstoasă. Sânii nu se mai ghiceausub rochia grea, anume păstrată pentru ultimaocazie. La căpătâi mucul lumânării aprinse se blegise,muşcând prea multă ceară dintr-o parte, născândşiroaie lichi<strong>de</strong> ce se prelingeau pestemarginea sicriului.Cele câteva bătrâne <strong>de</strong> la căpătâiul ei, sorbeauindiferent din ceşcuţa <strong>de</strong> cafea răcită, sporovăindtern câte le mai rămăsese din amintirea<strong>de</strong>cedatei.— Când era senatoare nici că ne-a băgatvreodată în seamă Leonora!— Avea grijile ţării pe umerii ei, tu.— Avea pe dracu.— Ba avea draci în ea. O ştiu eu prin câtepaturi a trecut până când şi-o mai ostoit tremuriciul.— Faci păcate Leonora. Era mai mult prinparcuri.— Eu cu gura, ea cu curu. C-aşa-i în politică…— Taci tu!, dacă erai în locul ei?— Cum să fiu, când n-a fost chip să intru înpatul şi-n buzunarele <strong>de</strong>rbe<strong>de</strong>ului care i-a săltatpoalele pentru ca s-o salte şi-n partid.— Aşa a vrut poporul Leonoro!— A vrut pe dracu gemu. Popor mai prost ca176
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>ăsta n-ai să vezi. Ce folos c-am fost cinstită, i-aales tot pe golani.— Eşti ciudoasă, asta-i…— Cum să nu fiu. S-a dus târâtura asta săfacă legi. Şi <strong>de</strong> bune ce le-a făcut am ajuns la sapă<strong>de</strong> lemn şi eu dar şi ea. Cum i s-au fleşcăit ţâţelecum au tras-om pe dreapta. Acum s-a retras <strong>de</strong>finitiv,dar cui mai foloseşte, zise ea cu năduf ridicându-se<strong>de</strong> pe scaunul hodorogit <strong>de</strong> atâteapriveghiuri la câte fusese martor în capela mortuarăa cimitirului. Lumânările <strong>de</strong> la ieşire, pâlpâirăla trecerea ei. Pe banca din faţa mormintelor, Leonoraîşi aprinse o ţigară fără filtru, sugând cu setefumul aspru. Plesnea <strong>de</strong> furie. Rivalitatea n-o putuse<strong>de</strong>termina să nu vină la căpătâiul senatoarei,chiar dacă venise mai mult pentru a savura halul încare ajunsese moarta. Nici un prieten a<strong>de</strong>vărat,nici o rudă. Doar ele, frustratele, insultatele măreţiei<strong>de</strong> altădată ale celei ce pleca pe ultimul drum.Groapa <strong>de</strong> pe aleea notabilităţilor îi stătea în gâtEleonorei. O învinuia în sinea ei şi pentru că dinLeana sau Lenuţa <strong>de</strong>venise Eleonora şi pentru cănu-şi făcuse cavou. Se cunoşteau bine. Porniserăîmpreună şcoala primară, împreună la puşcărie cabucătărese, împreună la fără frecvenţă, după cares-au <strong>de</strong>spărţit. Ea s-a măritat cu Mandache, iarLeana şi-a pus poalele-n capul doctorului ce stăteaîn gazdă la ei pe mâncarea furată <strong>de</strong> la gurapuşcăriaşilor.Şi tot doctorul ăla amărât o purtase şi-n facultatedupă ce-i trântise un copil încă <strong>de</strong> pe vremeacând era în ultimul an la şcoala tehnicăsanitară. Apoi Lenuţei îi venise pofta <strong>de</strong> politică. O177
Gheorghe Andrei Neaguîn<strong>de</strong>mnase pizma, o în<strong>de</strong>mnase dorinţa <strong>de</strong> a scăpa<strong>de</strong> numeroşii amanţi ce-o inoportunau până şi pealeile parcului municipal. Era greu <strong>de</strong> spus. Darcând a simţit că ăia <strong>de</strong> dreapta sunt pe ducă şi maiales că au dat o lege <strong>de</strong> <strong>de</strong>conspirare a turnătorilor,a trecut cu bagaje cu tot în stânga.Se sfătuiseră amândouă.— Auzi fa, cât sunt eu <strong>de</strong> farmacistă, dacăţărăniştii ăştia mă dibuie, am feştelit-o. Dacă tâmpitulăla <strong>de</strong> comandant <strong>de</strong> puşcărie, ajuns general,a fost în stare să se strecoare, eu ca turnătoaresunt pierdută. Băbălăul ăsta <strong>de</strong> bărbat s-a retras,<strong>de</strong> mai ştiu să fiu femeie la casa mea.— Da ai ştiut vreodată! zise Eleonora.— Am ştiut, a ştiut şi mama şi la ce i-a folosit?Dacă ăla <strong>de</strong>-i schilo<strong>de</strong>a pe <strong>de</strong>ţinuţi a ajunsmare, eu <strong>de</strong> ce n-aş fi. Bine că nu m-am afişat preatare cu ţărăniştii, ca să pot să cotizez la ăilalţi. Cuvreo 80 <strong>de</strong> mii <strong>de</strong> dolari mă pun pe listă. Ai săvezi…Atunci n-o crezuse. Dar după ce-o văzuse senatoare,gura i se umplu <strong>de</strong> fiere. Mai mult, dupăce se mai văzuse şi tratată cu indiferenţă <strong>de</strong> Lenuţasenatoare nici prin cap nu-i mai trecea să-şipună frâu gurii. Nu era cunoscut, nu era prilej pierdutpentru noi <strong>de</strong>zvăluiri din viaţa doamnei senatoare.Parte din ele, au afectat-o în aşa măsură,încât Eleonora s-a lăsat televizată într-o rugăciunefăcută într-o capelă parlamentară, stârnind râsulurbei ce-o propulsase. Până şi bărbaţii care o întinseserăfiecare pe un<strong>de</strong> apucase, şuşoteau nestingheriţi<strong>de</strong> consecinţele <strong>de</strong>zvăluirilor. Numai cărugăciunile nu i-au fost <strong>de</strong> folos. A căzut la pat178
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>când i se părea că plesneşte <strong>de</strong> sănătate. Şi amurit convinsă că poporul e prost şi nevrednic <strong>de</strong>una ca ea, Lenuţa farmacista.* * *Vasul îi explodă în mâini. Probabil că se electrizasecând îl frecase cu periuţa sau pămătuful arheologului.Că doar nu era nebun să-şi trâmbiţeze<strong>de</strong>scoperirea. Şi-apoi nici nu ştia peste ce dădusecând lopăţica scrâşni sub mâinile lui. Trebuia săvadă. Pământul fărâmiţat se lipise <strong>de</strong> vasul maroniu.Dacă l-ar fi în<strong>de</strong>părtat cu altceva, ar fi riscatsă-l distrugă. Văzuse la arheolog cum folosea pămătuful.Încet, cu răbdare, până când îl <strong>de</strong>sprinsecu totul. Nici nu sesiză irizarea ce-i dă<strong>de</strong>a o strălucirenefirească. Părea să fie efectul razelor <strong>de</strong>soare asupra smalţului umezit <strong>de</strong> atâta aşteptareîngropată sub pământul turnului în care fusese ascunsatâta vreme.Explozia-l surprinse mut, fără să poată scâncimăcar. Lichidul purpuriu ce-l împroşcă în faţă,părea lipicios şi iritant. Ba chiar corosiv.Instinctiv îşi duse mâinile la ochi, <strong>de</strong>şi nureuşi să facă altceva <strong>de</strong>cât să-i simtă vâscozitateaîntinzându-se până dincolo <strong>de</strong> sprâncene. Nici nusesizase volatilitatea lichidului. Un abur uşor se ridica<strong>de</strong> pe faţa şi hainele lucrătorului, înroşindaerul din imediata apropiere.— Ce mama dracului era în hârbul ăsta? Seîntrebă bâjbâind în jurul gropii.Neprimind răspuns, îşi şterse cu mâneca vestonuluipielea din jurul ochilor năuci şi se propti cu179
Gheorghe Andrei Neaguspatele <strong>de</strong> peretele gropii răcoroase. În mână, cioburilepăreau să-l frigă. Le aruncă lângă cele căzutedin explozie. Pe fundul ei, o lespe<strong>de</strong> ce păreasă poarte un mesaj. Îşi aminti <strong>de</strong> pămătuf. Era încleiat.Îl luă cu silă şi-l petrecu pe suprafaţa pietreiporoase. Citi: PANDELE.— Na-ţi-o frântă. Mare scofală. Am săpatatâta ca să dau <strong>de</strong> Pan<strong>de</strong>le, rosti el cu ciudă. Apoise cutremură. Adică-n ulcior era ceva ce putea rămânedintr-un om. Adică era Pan<strong>de</strong>le. Greaţa-lprinse fără <strong>de</strong> veste. Se uşură împotriva voinţei luichiar pe piatra pe care abia o <strong>de</strong>zvelise. Acrealadin cerul gurii lipsită <strong>de</strong> aer îl făcu să se clatine. Seprăbuşi acolo, în voma <strong>de</strong> care abia scăpase.Un<strong>de</strong>va, mai <strong>de</strong>parte <strong>de</strong> groapa lui, ceilalţisăpători îşi ve<strong>de</strong>au liniştiţi <strong>de</strong> treaba lor. Dacăaveau să <strong>de</strong>a peste mone<strong>de</strong>le <strong>de</strong> aur ascunse-npământul lor, oameni se făceau.* * *Soarele se <strong>de</strong>spletise peste ogoarele şi uliţelesatului, într-o famată arareori <strong>de</strong> câte un norrătăcit, gata să se <strong>de</strong>strame la prima împunsătură<strong>de</strong> vânt. Coteţele porcilor scoteau aburi, iar câiniierau în stare să-şi atârne limba pe ghimpii ierbiisfarogite <strong>de</strong> pe lângă gardurile potopite <strong>de</strong> febracuptorului ceresc. Câteva găini chelite <strong>de</strong> penelece nu mai putuseră fi salvate din ghearele cocoşuluifocos, îşi atârnau aripile târâş prin găinaţul sfărâmicios.Câteva prune agăţate-n disperare <strong>de</strong>ramul văduvit <strong>de</strong> frunze se prefăceau a fi pline <strong>de</strong>seva fructului copt, ascunzând în pântecul lor180
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>viermi alb roşiatici. Pe mirişti oile se încleştaserăntr-unghem lânos, umbrind crăpăturile din pământ,<strong>de</strong> parcă ar fi vrut să apere cu trupul lorcreşterea buruienilor pe care-ar fi vrut să le aibă lapăscut. Toropit <strong>de</strong> căldură, ciobanul zăcea lângăun rest <strong>de</strong> paie, cu iţarii umezi şi muştele bâzâindturbate <strong>de</strong> sudoarea lui ce mustea sub pălăria <strong>de</strong>paie mai abitir ca zeama dintr-un harbuz strivit <strong>de</strong>copita unui taur blegit.Domnul profesor Mandache ştia precis că peacolo fuseseră îngropate bijuteriile smulse cândva<strong>de</strong> pe mâinile condamnaţilor. Le pusese cu mânalui, înainte <strong>de</strong> a pleca în civile şi-i fusese frică ani<strong>de</strong> zile să încerce să le recupereze.Acum nu prea-i mai era. Fostul comandantnu apucase prea mult să se bucure <strong>de</strong> tresele <strong>de</strong>general, senatoarea care-l sprijinise ca o amantă fi<strong>de</strong>lăcrăpase, iar Eleonora cu mintea-i <strong>de</strong> bucătăreasă,n-avea habar <strong>de</strong> taina ulciorului în care-şidosise el comoara. După cum el, Mandache, habarnu avea că Lenuţa trecuse în lumea celor drepţisub privirile ciudoasei lui consoarte.* * *Câte o cioară leşinată sărea după boabe <strong>de</strong>grâu, croncănind ori <strong>de</strong> câte ori ţeapa unei tulpinio rănea sub coadă. Praful se înecase în propria-ifiinţă, rămânând culcat în strat greu printre mirişti,atât <strong>de</strong> greu că nici vântul nu l-ar fi putut frământadacă n-ar fi fost atât <strong>de</strong> bicisnic. În mâlul fierbintece plutea între pământ şi văzduh, oamenii se târau181
Gheorghe Andrei Neaguca nişte viermi leşinaţi, căutând umbra caselor răscoapte<strong>de</strong> fierbinţeala lui cuptor. Blegite, muşcateledin ferestre îşi dă<strong>de</strong>au duhul.Câte o furnică ameţită <strong>de</strong> prea mult soare îşicăuta umbră sub frunzele secerate <strong>de</strong> suliţele fierbinţi,constatând cu stupoare că şi pervazul frige lafel <strong>de</strong> tare ca sticla ferestrei încinse. Pe cerdaculpotopit <strong>de</strong> căldură, o şopârlă se lăfăieşte ghiftuindu-secu tot ce îndrăznea să mai mişte prinpreajmă schimbându-şi din când în când poziţia labelor<strong>de</strong> sprijin ca să evite ar<strong>de</strong>rea lor în contact cuscândura pârjolită. Prin aerul parcă transformat înscrum, arar se prelingeau siluete <strong>de</strong> insecte zburătoare.Până şi muştele-şi căutau răcoarea bălegarului,sub crusta crăpată şi zimţuită <strong>de</strong> ierburi.Satul părea mort. Şi mort ar fi fost, dacă la marginealui, puţinii săteni, nu s-ar fi adunat, să-l petreacăpe ultimul drum pe unul dintre ei, maiumflat în ultima zi <strong>de</strong> priveghi, <strong>de</strong>cât restul consătenilornehotărâţi încă să-şi <strong>de</strong>a ultima suflare. Subanteriul închis la culoare, un popă ortodox slab şipământiu la faţă, îşi mişca cu greutate braţul <strong>de</strong>care că<strong>de</strong>lniţa cu tămâia topită <strong>de</strong> metalul încinschiar şi fără <strong>de</strong> jăratec. Dascălul bâiguia cu limbacleioasă vorbe dinainte rostuite <strong>de</strong> canoanele creştine.Numai groparii se bucurau, acolo în fundulgropii <strong>de</strong> un licăr <strong>de</strong> răcoare, sfidând pâlcul îndoliatşi transpirat. Când bulgării <strong>de</strong> pământ au luatlocul lor, odată cu ultima izbitură <strong>de</strong> lopată pentrunetezirea mormântului, sfidarea groparilor murise.Intraseră în lumea celor împovăraţi <strong>de</strong> arsura luminiisolare. Preotul era ud pe <strong>de</strong><strong>de</strong>subtul anteriuluişi fiecare pas părea să fie însoţit <strong>de</strong> un clipocit.182
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>Dascălul îl urma leneş, ca un vierme secătuit <strong>de</strong>sevă, gata să se lase pradă unui cavou, dacă l-arfi găsit gol, <strong>de</strong> parcă-n satul lor ar fi fost cavouri.Doar în biserica mică şi dărăpănată se mai putearespira un aer pufos cu iz <strong>de</strong> ceară şi <strong>de</strong> tămâie. Numai plouase <strong>de</strong>mult. Lujerii florilor se topeau camargarina, iar porumbul se chircea <strong>de</strong> la o zi laalta, <strong>de</strong> parcă odată cu seva-l părăsea şi dorinţa<strong>de</strong> a mai rămâne-n picioare. Şi-n amorţirea astapăstos <strong>de</strong> fierbinte, domnul profesor Mandache îşiscoase revolverul ascuns sub covorul <strong>de</strong> lână dinduşumeaua falsă a camerei <strong>de</strong> curat. Era uscat,bocnă. Până şi rugina se uscase <strong>de</strong>venind sfărâmicioasă.O în<strong>de</strong>părtă cu <strong>de</strong>getul, apoi cu unghia şicând i se păru că mai există, picură puţină votcăpeste petele întunecate să le şteargă cu colţul batistei.Luă un cartuş şi-l introduse într-unul din orificiilebutoiaşului. Cu pixul făcu prima însemnare:„Am <strong>de</strong>cis să mă sinucid. Puroiul s-a întins mai repe<strong>de</strong><strong>de</strong>cât mă aşteptam”. A semnat şi-a închis coperţileagen<strong>de</strong>i cu pixul între paginile ce datauintenţia sa. Şi-a apropiat ţeava <strong>de</strong> buze. Răcoareametalului era plăcută. Îl în<strong>de</strong>părtă, lovi butoiaşulşi-l apropie din nou. Între<strong>de</strong>schise gura şi apăsăpe trăgaci. Declicul îl înfioră. Creierul i se chircisebrusc, fulgerându-l. Apoi se <strong>de</strong>stinse la fel <strong>de</strong>brusc. Nu se întâmplase nimic. Pleoştit, ca o curcătoropită <strong>de</strong> căldură lăsă braţele să atârne. Deschiseagenda şi notă: „Am <strong>de</strong>cis să trag ca la ruleta rusească.Am tras primul foc: Nu s-a întâmplat nimic.Mai încerc” îşi termină el însemnarea semnândpentru orice eventualitate, Pan<strong>de</strong>le. Lovi iar buto-183
Gheorghe Andrei Neaguiaşul cu latul palmei transpirate aşteptând să-şi terminerotirea. Îşi apropie iarăşi ţeava <strong>de</strong> cerul gurii,apăsând pe trăgaci. Şiroaie <strong>de</strong> apă i se prelingeaudin spatele urechilor pe gât şi spre burta <strong>de</strong> pecare părul începuse să cadă, boltind în zona centurii<strong>de</strong> sub ombilic. Inima-i bătea nebuneşte.Şocul fusese mai suportabil <strong>de</strong>cât prima oară. Îşireluă însemnarea cu mâna tremurândă. Pasta dinpix se aduna în vârful rezervei încinse, îngroşândnefiresc buclele scrisului. „Tot eu sunt. Am mai trasodată. Nu mai suport. Sunt mort şi aşa ar trebui sărămână. Eu am murit acolo, în celulă. Am să maitrag, până când voi sfârşi cu a<strong>de</strong>vărat…” Nu-şi maisemnă cuvintele aşternute lipicios pe agenda năduşită<strong>de</strong> toropeală. Oficial nu mai exista. Ieşisedin toate evi<strong>de</strong>nţele oficiale. Acum, cu dosarele,<strong>de</strong>zvăluirile şi toate întâmplările ce-şi puneau tunurilepe colaboratorii securităţii, sigur aveau să-i<strong>de</strong>a <strong>de</strong> urme. Îl avertizase şi Lenuţa prin Leonoralui.Îşi duse pistolul la tâmplă. Poate că aşa apăsareape trăgaci se va dovedi fatală. Trăgaciul <strong>de</strong>clanşămecanismele cu o ţăcănitură seacă. Nici unrezultat.Iritat ţăcăni <strong>de</strong> mai multe ori trăgaciul. Niciun rezultat. Râzând şui, repetă la nesfârşit gestulapăsării trăgaciului. Pe măsură ce <strong>de</strong>clicul răsunaîn gol, disperarea-i lua locul fricii. „Nici măcar sămiiau zilele nu-s în stare! Îşi spuse Mandache. Furiosmai apăsă <strong>de</strong> câteva ori. Bubuitura-l luă prinsurprin<strong>de</strong>re, cu gura căscată. Ar fi vrut să-şischimbe semnătura. Să semneze Mandache. Eusunt Mandache, părea să iasă din gura căscată184
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>geamătul horcăit al celui ce izbutise fără <strong>de</strong> vestesă-şi găsească în sfârşit, sfârşitul.Când Eleonora avea să se întoarcă <strong>de</strong> la înmormântareaLenuţei senatoarea, nu grozăvia trupuluicu creierii împrăştiaţi pe masă aveau s-onedumirească, ci semnătura din agenda mărturisitoare:Pan<strong>de</strong>le.185
Gheorghe Andrei NeaguCărăbuşi însîngeraţiM-am trezit înconjurat <strong>de</strong> o căldură sufocantă.Florile din livadă îşi scuturară ultimelepetale. Fructe minuscule mijeau pesub frunze, răspunzând chemării cireşelor <strong>de</strong> mai,ce aşteptau sărutul soarelui să-şi îmbujoreze pieliţasub care se strângeau sevele şi aromele timpurii. Emai, mi-am zis, <strong>de</strong>schizând larg fereastra. O boarefierbinte năvăli prin geamul camerei. De un<strong>de</strong>va,din văzduh, se năpusti către mine o gânganie zburătoare.Zbor <strong>de</strong> vietate năucită, zbor orb şi greoi, lipsit<strong>de</strong> văz şi orientare, lovindu-mă în frunte. Acăzut cu un pocnet sec pe hârtia din faţa mea.Avea chitina înroşită şi labele greoaie.Mersul îi lăsa o dâră sângerie ciudată.Fruntea mă ustura. Mi-am atins-o cu podulpalmei şi m-am speriat. O urmă <strong>de</strong> sânge se întipăriseîn palma <strong>de</strong>schisă. M-am repezit la oglindă.Aceeaşi pată pe frunte. Am <strong>de</strong>schis robinetul şim-am spălat cu grijă, răcorindu-mă.N-a mai rămas nimic. Intrigat, am privit dinnou coala <strong>de</strong> hârtie. Cărăbuşul nu mai era. Doarurmele <strong>de</strong> sânge. Am mai apucat să văd cum,186
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>ajuns pe marginea pervazului, cărăbuşul se prăbuşiîn afară.Aerul <strong>de</strong> mai, continua să mă ispitească. Aşacă am lăsat în continuare fereastra <strong>de</strong>schisă. M-amtrezit în cameră cu încă două, trei coleoptere. Zburaula fel <strong>de</strong> năucite şi <strong>de</strong> însângerate. Câteva n-aumai avut puterea sau cheful să iasă din încăpere.S-au oprit în jurul veiozei mele şi-au rămas nemişcate.Mi-am scos lupa şi-am început să le privesc.Aceleaşi chitine însângerate, aceleaşi lăbuţe năclăite.Scârbit, m-am repezit să închid fereastra.„Aer am vrut, aer am găsit”, mi-am zis, hotărându-măsă ies eu însumi din camera sufocantă.În grădiniţa din faţa casei, printre stânjeneiiînfloriţi, simţeam foşgăiala coleopterelor obosite.Nu m-am oprit. Am ieşit în stradă, hotărât să-mipierd timpul în afara oraşului. Am luat un tramvaice mă ducea până un<strong>de</strong>va la marginea oraşului.De acolo m-am urcat într-un autobuz suburban şiam mers până la ştrandul care nu-şi <strong>de</strong>schiseseporţile încă. Am coborât şi m-am simţit mai liniştit.Jur împrejur, nici ţipenie <strong>de</strong> om. O linişte totală şi<strong>de</strong>plină. M-am în<strong>de</strong>părtat fără nici o ţintă, <strong>de</strong>poarta ştrandului. Era dărâmată.Ceea ce fusese cândva o alee, era acum doarun loc prăfos, cu frunze putrezite şi bătucite <strong>de</strong> ploişi <strong>de</strong> vânt.Am pătruns fără nici o greutate şi m-am trezitîn faţa singurului bazin pe care-l ştiam din vremurilecaniculare. Era gol. Adică nu. Pe fundul lui,într-o băltoacă roşiatică foşgăiau milioane <strong>de</strong> cărăbuşi.Cohorte imense păreau că-şi găsiseră aici187
Gheorghe Andrei Neagusfârşitul. M-am uitat mai cu atenţie, şi mi-am datseama că nu toţi erau morţi. Din când în când, uniiîncercau să se caţere pe crusta groasă şi imobilă acelor nemişcaţi. O viermuială insolită, un zgomotsurd şi o vâltoare lentă se <strong>de</strong>sfăşura sub privirilemele uluite. Totul părea atât <strong>de</strong> straniu şi <strong>de</strong> nemilos,încât m-a cuprins teama.Cum <strong>de</strong> nu observasem nimic până atunci?Am plecat cu un fior rece, <strong>de</strong>-a lungul şirei spinării.Ce văzusem mă alarmase peste măsură. Numai fusesem martor la o asemenea invazie <strong>de</strong> coleoptere.Faptul că pe drumul <strong>de</strong> întoarcere, subcăldura soarelui primăvăratec, nu se mai zăreaunici un fel <strong>de</strong> zburătoare, mă mai linişti întrucâtva.Am ajuns acasă <strong>de</strong>stul <strong>de</strong> târziu. Mi se făcusefoame. După prânz m-am întins, aşa cum nufăceam <strong>de</strong> obicei şi am adormit. M-am trezit pe înserat.Am <strong>de</strong>schis geamul din nou, sperând s-apucceva din răcoarea primăvăratecă şi m-am trezit iarcu o mulţime <strong>de</strong> cărăbuşi. De parcă ar fi aşteptat<strong>de</strong>schi<strong>de</strong>rea ferestrei, gata <strong>de</strong> atac. După o clipă<strong>de</strong> bâlbâială, timp în care mi se umpluse camera,am reuşit să-nchid fereastra. Auzeam pocnetulcelor ce se repeziseră fără noroc, în sticla rezistentă.Pe cei din cameră, am început să-i vânez.Zburau greoi şi neîn<strong>de</strong>mânatec, zburau ca netoţiispre veioza aprinsă, căzându-mi în mână. Îi prin<strong>de</strong>amşi-i aruncam în paharul golit <strong>de</strong> ceai, astupându-lcu farfurioara.Aşa, i-am putut privi atent. Aveau aceeaşi culoaresângerie şi aceeaşi năclăială. Timpul pierdut cuprin<strong>de</strong>rea lor, m-a făcut să nu-mi dau seama că acoborât întunericul. Am lăsat baltă observaţiile asupracărăbuşilor şi am ieşit afară cu paharul în mână.188
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>Ţineam strâns farfuria care le asigura prizonieratul.Abia când am fost sigur, că orice posibilitate<strong>de</strong> întoarcere era exclusă, am ridicat-o. M-amaşteptat să-şi ia zborul imediat. Dar nu. Cu maregreutate s-au lăsat pe caldarâm. Apoi am <strong>de</strong>scoperitpuz<strong>de</strong>rie <strong>de</strong> făpturi mişunând în penumbraserii. Din când în când îşi luau zborul şi se îndreptaugreoi, pe sub nasul meu, spre lumina beculuidin colţul străzii. Becul abia <strong>de</strong> se mai zărea.S-aruncau orbeşte spre el. Părea că un blestem picasepe existenţa acestor făpturi, silindu-le să-şicaute un loc în lumina aprinsă. Am încercat să privescşi spre alte lumini, mai în<strong>de</strong>părtate, dar mi-afost imposibil. O pulbere întunecată înceţoşasetotul. Un nor uriaş invadase oraşul, întunecându-lnefiresc. Vecinii ieşiseră pe străzi.Stăteam şi asistam într-o muţenie ciudată, lainvazia nefirească şi sinistră.Fiecare pas pe care îndrăzneam să-l facemera un supliciu. Sub tălpi trozneau zeci <strong>de</strong> trupurichitinoase, umplându-ne cu o mâzgă alunecoasăşi perfidă. Am intrat în casă. Am mai prins câţivacărăbuşi pătrunşi odată cu mine pe uşă, şi n-ammai avut curiozitatea să-i studiez. I-am dat pradăpaharului, punând farfurioara <strong>de</strong>asupra. Apoi m-am aşezat la geam. Vroiam să văd sfârşitul acesteiinvazii. Senzaţia <strong>de</strong> frică nu mă părăsise. Iaratunci când becul explodă şi strada se cufundă înîntuneric, frica s-a transformat în groază. Toţi cărăbuşiis-au îndreptat spre ferestrele luminoase.Un<strong>de</strong>va, <strong>de</strong>parte în oraş, părea că ar<strong>de</strong> ceva ca unrug uriaş. Prin marea <strong>de</strong> trupuri în zbor, apucamsă zăresc, câte o pală <strong>de</strong> lumină roşiatică. Apoi n-am mai zărit nimic. Trupurile cărăbuşilor adunate la189
Gheorghe Andrei Neagufereastră <strong>de</strong>veniseră atât <strong>de</strong> înghesuite încât măfăcură să renunţ. Mă săturasem să tot privesc laburţile lor inelare, roşietice, îngălbenindu-mi sticlaferestrei, o sfidare la adresa neputinţei mele <strong>de</strong> aînţelege.Stăteam în întuneric şi mă gân<strong>de</strong>am la o soluţie.Brusc mi-a venit i<strong>de</strong>ea salvatoare. Am apucato canistră cu benzină, am ieşit pe stradă fără sămipese <strong>de</strong> trupurile strivite sub pantofi, şi am vărsat-ope caldarâm. Apoi i-am dat foc, aşteptând.De parcă nu le-ar fi păsat, cărăbuşii se repezeau înlumina flăcărilor, alimentându-se cu trupurile lor.Îngrozit, am dat să m-apropii. Căldura <strong>de</strong>veniseatât <strong>de</strong> puternică, încât orice apropiere era exclusă.Chitina ar<strong>de</strong>a pârâind, sub efectul benzinei.Mi-am luat canistra şi am fugit. Privind pe fereastră,am văzut cu groază cum focul se înteţea. Apoia început să se prelingă aidoma unei lave incan<strong>de</strong>scentespre rigola stradală.Flăcările hăpăiau norii <strong>de</strong> insecte ce se aruncaula pieire. Un miros insuportabil se <strong>de</strong>gaja sufocant.Mi-am dat seama că nu fusesem singurapersoană care recursese la acest mijloc <strong>de</strong> salvare,când alte lumini, <strong>de</strong> la alte focuri, mai apropriate,se întrezăreau <strong>de</strong>-a lungul străzii. Ciudat era doarnumărul mare <strong>de</strong> cărăbuşi care continuau să searunce în flăcări.Primele raze <strong>de</strong> soare, ne-au găsit pe toţi privindla această sinuci<strong>de</strong>re în masă, aşteptând cugroază ca focul să se extindă. Soarele a potolitsetea <strong>de</strong> zbor, aruncând lumină <strong>de</strong>asupra rugurilorîntunecate. Am ieşit din nou afară, privindu-ne uniipe alţii cu spaimă. Rigolele fumegau sufocant, iar190
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>gurile <strong>de</strong> canal se înfundaseră cu o cenuşă solzoasă.Pe feţele unora dintre noi, un zâmbet nefirescşi şui, luase locul muţeniei înspăimântate.Deodată, din senin, un tunet s-auzi <strong>de</strong>asupracapului. Am tresărit, apoi m-am bucurat. Nori<strong>de</strong> ploaie s-adunau grăbiţi. Odată cu primele picături,am părăsit curtea şi am intrat la adăpostul locuinţei.M-am întors din nou la pahar şi amconstatat la prizonierii mei o agitaţie nefirească.Încercau să eva<strong>de</strong>ze. De parcă le-ar fi dispărutamorţeala din trup. Am lăsat pe unul din ei să iasăşi l-am strivit cu cartea pe care o pusesem la în<strong>de</strong>mână.Câteva urme roşietice <strong>de</strong> sânge mai rămăseserăpe geam. Ploaia spăla oraşul, răcorindu-l.191
Gheorghe Andrei NeaguCasaLa început a măsurat cu pas liniştit conturul.Apoi au venit lucrătorii. În câteva zile fundaţiaera gata. Pe terenul viran, mormanele<strong>de</strong> pietre, sacii cu ciment, cărămizile, dispăreau dinstivele orânduite, transformându-se. Ziduri obişnuite,spaţii <strong>de</strong>limitate, goluri pentru uşi, ferestre,se conturau cu iuţeală, sub mâinile meşterilor. Înmijlocul lor, el se plimba cu paşi nesiguri mângâinddin când în când cu <strong>de</strong>getele, pereţii netencuiţi.Atât la venire, cât şi la plecare, lucrătorii îi strângeaumâna, cu chipul surâzând. Dăduseră pesteun client pretenţios, care ştia ce vrea. Lor nu le rămăsese<strong>de</strong>cât să arate ce pot. Casa aceasta aveasă fie un fel <strong>de</strong> mândrie a lor.Înainte <strong>de</strong> sfârşitul verii îi puseseră acoperişul.Apoi începură tencuielile. Toamna îi găsise cutâmplăria aşezată la locul ei. Apoi, iarna se aşezăstăpână peste maidanul plin <strong>de</strong> resturile rămase<strong>de</strong> la şantierul improvizat. Zăpada acoperise, nivelase,uniformizase. Gunoaiele şi potecile, pietrişul,capetele <strong>de</strong> scânduri, gropile şi grămezile, abia semai zăreau <strong>de</strong> sub mantaua albă. El plecase.Apoi reveni odată cu primăvara. Acelaşi pasnesigur, aceleaşi mişcări pru<strong>de</strong>nte, <strong>de</strong> admiraţie şi192
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong><strong>de</strong> percepere a spaţiului cu mâinile. Zilnic, dupăamiaza, măsura cu pasul, <strong>de</strong>sfunda cu târnăcopulîn diverse direcţii, dând contur grădinii. Din loc înloc, el, străinul acelor locuri, începu să sape.Măsurând adâncimea gropilor cu coada hârleţului,străinul aşeza bulumaci fasonaţi, încropindun gard pe măsura casei abia ridicate. Vecinii seîntrebau, se mirau, dar nu îndrăzneau să intervinăcu ceva. O singură dată unul dintre ei întrebasedacă-i poate fi <strong>de</strong> folos cu ceva, dar...― Nu, n-am nevoie <strong>de</strong> nimic, fu răspunsul,care puse capăt oricăror intenţii binevoitoare. Semulţumiră să-l vadă muncind şi să-i măsoare cuochii zbaterile.Apoi, la vremea cireşelor, vecinii se pomenirăchemaţi la nuntă. Cu straturile <strong>de</strong> flori izbucnite înculoare, casa strălucind <strong>de</strong> curăţenie, el, străinul,îi invita la petrecere. Vecinii veniră mai mult <strong>de</strong> curiozitate<strong>de</strong>cât bucuroşi <strong>de</strong> invitaţie. Poate aveausă afle totuşi ceva ca la nuntă.În pragul casei, perechea le strângea mâinile,în vreme ce o bătrânică le lua darurile, aşezându-lepe măsuţa din hol.― Bine aţi venit, le spunea el, surâzând, învreme <strong>de</strong> mireasa se lăsa sărutată pe obraji,sfioasă.Muzica unui magnetofon crea ambianţa necesarăclipei solemne. Nu se dansa, dar toatălumea era bine dispusă. Glumele şi voia bună seîncrucişau cu <strong>de</strong>zinvoltură pe <strong>de</strong>asupra meselorîmbelşugate. Vinul uşor şi <strong>de</strong> bună calitate <strong>de</strong>zlegaseşi inimile cele mai tăcute.Când totul se termină şi plecară şi ultimii in-193
Gheorghe Andrei Neaguvitaţi, el se ridică <strong>de</strong> la masă, fără a observa că înfaţa lui, chiar pe marginea mesei era o sticlă <strong>de</strong>apă minerală. O atinse fără voie. Zgomotul sticleirăsturnate îl împietri. Lacrimi mari îi şiroiră bruscpe obraz. Bătrâna se repezi să-l consoleze:― A fost frumos, maică. Nu s-a întâmplatnimic şi nu şi-a dat seama nimeni <strong>de</strong> nimic.Mireasa începu să strângă apa cursă din sticlarăsturnată salvând extin<strong>de</strong>rea catastrofei.Bătrâna îi prinse capul în mâini:― A fost bine, băiatul meu, înţelegi?El nu răspunse. Cu privirile fixe, stranii, murmurăne<strong>de</strong>s-luşit:― De-ar fi să mor în clipa asta şi tot aş vreasă văd. Spune-mi mamă, ea e frumoasă?! Cumarată?Bătrâna îl privi cu durere, reluând:― Ţi-am mai spus. E subţire cu părul auriu şiochii negri. E mlădioasă şi e puţin mai scundă catine.― O, cât <strong>de</strong> mult aş vrea să văd, zise el, cuprinzându-şicapul în mâini cu disperare.Aşezată pe un scaun, mireasa se ridică fărăzgomot. Se apropie şi-l prinse <strong>de</strong> mână.― Vino, te rog să vii. Eşti bărbatul meu.El o urmă încrezător. Mâna i se încleştase disperată<strong>de</strong> mâna ei. În momentul acela-i era singuracălăuză. O urmă <strong>de</strong> senin se aşeza uşor pefaţa răvăşită <strong>de</strong> durere a celui care nu văzuse niciodatăcum arată o floare, un fruct, o casă, o femeie.194
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>DezertorulTancul îşi opri goana brusc. Nici nu ne-amdat seama <strong>de</strong> izbitură.― Gata, zise ochitorul repezindu-se spretrapa <strong>de</strong> evacuare.Icnind <strong>de</strong> oprirea bruscă, am prins mirosul<strong>de</strong> cordită.― Am primit pachet băieţi, le-am zis. Numi-a răspuns nimeni. Nu m-am mirat. Nici eu n-aşfi răspuns dacă altul din noi ar fi vorbit. Priveamnăuciţi nevăzând şi neştiind mare lucru. Primul s-atrezit Surdu. Nu-l chema Surdu. Aşa îi ziceam noi,că era surd, când ceilalţi trăncăneau între răgazurivrute şi nevrute. Tu nu zici nimic? Ce?, întreba el -şi noi râ<strong>de</strong>am. Întreabă-l pe Surdu, glumeam, cândn-aveam răspuns la întrebări pe care dracul probabilni le punea nouă, viermi colcăind printranşee, obligaţi să respectăm ordine. Noi nu întrebam.Noi voiam răspunsuri. Noi care la primulordin, trebuia să sărim înainte, indiferent <strong>de</strong> întrebărileşi răspunsurile noastre. Pe Surdu îl chemaRapalete. Era mai <strong>de</strong>ştept sau era mai prost ca noi.Dar el nu se întreba şi nu răspun<strong>de</strong>a. Surdu vorbise<strong>de</strong> data asta, iar şocul a fost suficient <strong>de</strong> puternicsă ne scoată din inerţie.195
Gheorghe Andrei Neagu― S-ar putea să ne aştepte dobitocii. Oricum,înăuntru nu mai puteam rămâne. Flăcărilungi şi subţiri lingeau rezervoarele exterioare. Curândtotul avea să se termine.― Ieşiţi! răcni Ghinea.Întâi se rostogoli ochitorul. Ceilalţi după el.Ne striveam în că<strong>de</strong>re. Grămezi <strong>de</strong> carne ambalateîn saci negri, terfeliţi, ce fuseseră cândva uniforme.Primul care s-a ridicat s-a repezit spredreapta. Instinctiv, toţi am luat-o după el. De ce?Spre dreapta, spre stânga, avea cineva să ştie? Unglonte ricoşă în apropierea şenilei. Am perceput înfracţiune <strong>de</strong> secundă un rus care trăgea <strong>de</strong> dupămovila <strong>de</strong> pământ. Asta după ce ne-am trântit cutoţii la pământ. Nu mai trăgea nici rusul. Aşteptaprobabil ca şi noi să afle.Am băgat <strong>de</strong> seamă dintr-o ochire că rămăsesemîn urmă. Ceilalţi se rostogoleau înainte.Mereu înainte. Aşa era ordinul.Ne <strong>de</strong>păşiseră infanteriştii. Gloată zdrenţăroasă,gonind în urma ultimelor tancuri aruncateîn luptă. Fără să ne vorbim, am început să netârâm, când pe pământ, când doi trei paşi, în picioare,spre oraşul din care pornisem.Într-o margine a drumului, cadavre lipsite <strong>de</strong>dreptul creştinesc <strong>de</strong>-ngropăciune. O maşină sanitară,răsturnată <strong>de</strong>-o lovitură <strong>de</strong> obuz, sfârşise chinulcelor dinlăuntru. Trupurile fuseseră aruncateanapoda.― Asta ne mai trebuia.Mişcă-ţi turul în tăcere sergent, îi spuse el cuglas dogit <strong>de</strong> fum şi <strong>de</strong> oboseală. Ochelarii îi spânzurauîn jurul gâtului năclăit <strong>de</strong> sudoare neagră,196
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>legaţi cu o sfoară <strong>de</strong> aceiaşi culoare.Andrei îl privi tăcut. Îşi ridică mitraliera peumărul solid, făcându-i semn s-apuce rezerva <strong>de</strong>cartuşe rămasă intactă lângă mitralieră. Împrejurnumai morţi scuipaţi <strong>de</strong> sanitara distrusă, ca niştemăsele stricate dintr-o gură bătrână.Un geamăt slab s-auzea <strong>de</strong> un<strong>de</strong>va din margineaporumbului strivit <strong>de</strong> măcel. Furişându-seprintre cadavrele risipite, Călin ne făcu semn să neapropiem. În faţa lui, o femeie în uniforma cruciiroşii, se chinuia să-şi tragă fusta peste ceea ce mairămăsese din explozia unei mine. Picioarele şi lepierduse, dar ea tot mai cre<strong>de</strong>a că le are, din momentce-şi tot trăgea în jos fusta sfâşiată.Sângele-i curgea din cioturi. Era slăbită.― Leagă-i resturile alea, îi zise Ghinea luiCălin întinzându-i bretelele <strong>de</strong> la o mască <strong>de</strong> gazerătăcită prin apropiere. Călin se apropie încrâncenat.Îi apucă zdrenţele cu o mână, încercând să înfăşoarecioturile vineţii. Femeia bolborosi cevaducându-şi mâna dreaptă spre bluza umflată lapiept. În mână ţinea un pistol. Trase nesigur. Glonţulse-nfipse-n mormanul din stânga lui Ghinea.Călin îi dădu o lovitură peste mână înjurândo.Pistolul zbură lovindu-i în că<strong>de</strong>re creştetul.- Căţea sovietică! zise Călin, apucând pistolulcăzut. Femeia-şi pierdu cunoştinţa. Îi strânsebine picioarele retezate, ridicându-se alb ca varul.― N-am crezut, n-am crezut, bolborosi,ajungându-ne din urmă.Andrei mergea bălăbănindu-şi mitraliera peumăr, cu uşurinţa pe care i-o dăduse căratul găleţilorpe coromâzlă.197
Gheorghe Andrei NeaguCeilalţi îl urmau ca nişte năluci printre cadavre,sărind din când în când peste gropi.― Asta-i pentru reîntregirea neamului băieţi,zise Iuga, mecanicul nostru socialist, privind lamormanul <strong>de</strong> cadavre adunate dintr-o groapă <strong>de</strong>obuz. Aici ne-a adus Antonescu.Andrei îşi făcu semnul crucii rapid, pe ascuns.Se aplecă apoi şi ridică <strong>de</strong> jos o mitralierăpărăsită pe care abia atunci o zărise. O privea <strong>de</strong>parcă nu mai văzuse niciodată o armă. Avea bandaprinsă în interiorul închizătorului. Şi, tot atât <strong>de</strong>simplu şi pe negândite cum se înclinase, trase orafală. Atât <strong>de</strong> neaşteptat fusese totul, încât ceilalţiîncremeniră privindu-l. Primul s-a trezit Ghinea,răcnind furios:― Termină, i-o reteză cu ciudă. Nu admiteanici o cârteală împotriva Mareşalului. Iuga tăcu. Îiera indiferent. Se hărţuiseră <strong>de</strong>stul şi-i era recunoscătorcomandantului că nu-l <strong>de</strong>nunţase pânăatunci. Bombăneala lui fusese primită la început cuun fel <strong>de</strong> bonomie. Antonescu era doar salvatorulRomâniei, omul care pusese ordine în ţară punândla punct atât pe legionari, cât şi pe ceilalţi.Treptat Iuga prinsese curaj, iar vorbele lui începeausă capete contur. După Stalingrad, păreausă se confirme i<strong>de</strong>ile socialiştilor. Tăcuţi ne îndreptamprin praful <strong>de</strong> august spre Huşi, sperând în câtevazile <strong>de</strong> refacere. Venirea mareşalului pe front<strong>de</strong>clanşase acest atac, ca un fel <strong>de</strong> atenţionare aruşilor. Mai suntem şi noi pe aici părea să spunăvalul atacatorilor flămânzi şi disperaţi, aruncat peneaşteptate dincolo <strong>de</strong> Prut, într-o vreme cândruşii n-apucaseră încă să-şi consoli<strong>de</strong>ze poziţiile198
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>proaspăt cucerite.Zăreau <strong>de</strong>ja siluetele <strong>de</strong>alurilor <strong>de</strong> pestePrut. Tranşeele săpate în grabă erau ca nişte rănislujind o cauză în care nimeni nu mai cre<strong>de</strong>a. Unşuier ciudat, ca o fâlfâire, străbătu văzduhul în spatelenostru. Ne-am trântit instinctiv la pământ.O explozie ridică pământul în valuri la câtevasute <strong>de</strong> metri în spatele nostru.― Trag ca nişte ţucălari, mormăi Rapalete.Niciodată nu-i admirase pe ruşi la capitolul precizie.Trăgeau în<strong>de</strong>lung mii <strong>de</strong> proiectile, sfârtecând laîntâmplare pământul.Bombardamentul ruşilor îşi continua semănatul<strong>de</strong>-a surda, lăsându-ne să ne ve<strong>de</strong>m în linişte<strong>de</strong> <strong>de</strong>plasarea noastră <strong>de</strong>loc onorabilă.― Eu nu mai pot, zise după o vreme Iugaaşezându-se brusc pe marginea unei gropi <strong>de</strong> obuzîncercând să-şi adune bocancul rupt <strong>de</strong>-atâta purtare.Ne-am aşezat împrejurul lui, privindu-l. Nicinoi nu mai puteam. Eram flămânzi, <strong>de</strong>scurajaţi şiobosiţi <strong>de</strong>-atâta vânzoleală.Ghinea îşi <strong>de</strong>sfăcu porthartul, privind planulce-i fusese înmânat înainte <strong>de</strong> începerea atacului.Aşteptam în tăcere. Foamea ne sfârşise. Nu maivoiam nici să vorbim. Pământul continua să ne tremuresub picioare, iar zgomotul bombardamentului,continua să ne facă să realizăm pentru a nuştiu câta oară, prezenţa morţii.― Păcat că n-am controlat cabina furgonuluisanitar, zise Călin jucându-se cu baioneta ciobităîn vârf. Făcuse o a<strong>de</strong>vărată pasiune din acestearuncări şi din cotrobăitul morţilor. Nu-l condamnam.Ne salvase <strong>de</strong> multe ori, fie cu o pereche <strong>de</strong>199
Gheorghe Andrei Neaguîncălţări duşmane, fie cu o lovitură bine ţintită.― Gata băieţi, acum suntem printre ai noştri,zise Ghinea încercând să ne trezească din amorţeală,după ce percepu în apropiere un zgomot <strong>de</strong>obuziere româneşti.― Care ai noştri? Am făcut foametea în toatăBasarabia, <strong>de</strong> parcă am fi fost la Stalingrad. Noi numai aveam ai noştri, noi suntem doar ai mareşalului,iar el nu mai este al nimănui, mormăi Iuga.― Taci mă, şi hai sus trântorilor.Ne-am ridicat anevoie, târându-ne încălţările.Pas cu pas ne în<strong>de</strong>părtam <strong>de</strong> zgomotul luptei<strong>de</strong> artilerie.Nici n-am ştiut cum am ajuns printre ainoştri. Curând am dat peste un adăpost.La intrarea în adăpostul comandantului, statmajoriştiine priviră surprinşi. Maiorul îl opri cu ungest pe Ghinea să raporteze.― Ştim tot. Din păcate alte tancuri nu maiam. Stai prin preajmă. Lucrurile nu par a fi aşacum ne-am fi aşteptat. Nemţii n-au pornit odată cunoi. Ne-am aruncat singuri în gura lupului. Cred căva trebui să ne retragem iar. Până atunci ve<strong>de</strong>ţi cămai e pe aici pe un<strong>de</strong>va o şeniletă blindată <strong>de</strong>fectă.Poate o puneţi pe picioare, ne în<strong>de</strong>mnă el întorcându-lespatele. Am salutat. Încă am mai salutatşi plecat în căutarea vehiculului, a mâncării şi alunui adăpost pentru noi.Zgomotul exploziilor ne-a luat ca din oală.Am sărit în picioare, cărându-ne trupurile prin zoriisfârşitului <strong>de</strong> august, cu o silă bolnavă. Fasolea înghiţită<strong>de</strong> cu seară ne făcuse numai pocinoage.200
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>Bor<strong>de</strong>iul puţea, iar contactul cu aerul răcoros, prevestitor<strong>de</strong> toamnă era înviorător.― Ticăloşii, răcni Ghinea ameninţând cupumnii obuzele ruseşti ce că<strong>de</strong>au la fel <strong>de</strong> anapodapeste noi şi peste nimeni, ca întot<strong>de</strong>auna. Doar amsemnat armistiţiu, mai zise el încheindu-şi tunica.Într-a<strong>de</strong>văr, <strong>de</strong> două zile eram în dilemă. Sezvonea că mareşalul ceruse armistiţiu. Plutea unzvon ciudat printre noi, iar nemţii păreau să se bucure<strong>de</strong> norocul ce dăduse peste ei, lăsându-i săse refacă. Din umbră se ivi un pâlc <strong>de</strong> stat-majorişti.― Sunteţi gata? Întoarcem armele. Regele aordonat să luptăm contra nemţilor.Nu ne venea să ne cre<strong>de</strong>m urechilor. Asta însemnasfârşitul. Tot<strong>de</strong>auna am crezut că se vasfârşi, dar nu ne-am putut închipui că s-ar fi sfârşitastfel. Ne-am repezit la şenileta pregătită cu ozi înainte. Andrei îşi luase mitraliera pe care o purtaca pe un trofeu, iar Rapalete cu rezervele în spinareîl urmă ca un câine credincios.― Hai la vecini, îi spuse comandantul lui Ghinea.Şenileta ieşi nepăsătoare la zgomotul exploziilorce ne aduseseră <strong>de</strong>şteptarea.Nemţii începuseră predarea. Ieşeau din adăposturileimprovizate, sarcastici, <strong>de</strong> parcă s-ar fibucurat că-i luăm prizonieri.― Tare i-aş mai ciurui, mormăi Andrei ridicându-şiînălţătorul mitralierei.― Ţineţi leoarba-i rosti Ghinea pe şoptite.― Da ei cum ne-au hăcuit în Crimeea, zise şi201
Gheorghe Andrei NeaguIuga aprinzându-şi unul din chiştoacele cu care seaprovizionase. Ghinea nu mai zise nimic. Îl privi pecolonelul slab şi smolit, cum discuta cu unul din interpreţitransmiţând ordine pentru încolonarea prizonierilor.― Cum dracu se predau aşa, zise Rapalete.― Dac-ai avea cur în loc <strong>de</strong> cap te-aş înţelege.Nu ştii că am trecut <strong>de</strong> partea ruşilor, vorbiIuga atotştiutor.― Mănânci rahat. Îi făceam prizonieri pentruca ruşii să-şi vadă <strong>de</strong>-ale lor. N-avem nevoie <strong>de</strong>ei în ţară, mormăi Andrei băgând un cartuş peţeavă.― Eu îţi spun că am trecut <strong>de</strong> partea ruşilor,insistă Rapalete.― Puşchea pe limbă. Atunci <strong>de</strong> ce trag înnoi? îl întrerupse Călin.― Gura, zise Ghinea coborând din şeniletăsă-şi <strong>de</strong>zmorţească picioarele. Nemţii se încolonaufără împotrivire. Obuzele ruseşti, că<strong>de</strong>au în prostiespulberând ţărâna, spurcând aerul. Curând, valurile<strong>de</strong> fum năvăliră peste noi, întunecând răsăritul<strong>de</strong> soare pe care-l aşteptarăm cu toţii.În tranşeele golite <strong>de</strong> nemţi, se înşirau trupeleromâne. Soldaţii buimăciţi îşi luau posturile înprimire, fără a înţelege mare lucru. Primiseră ordinulşi-l executau, aşa cum făcuseră <strong>de</strong> ani şi ani<strong>de</strong> zile. Şi ce trupe. Câteva cătane bătrâne, asigurauo brumă <strong>de</strong> linişte şi calm, printre puiandrii veniţisă le întregească rândurile. Nemţii zâmbeauprivind românaşii răsfiraţi la mare distanţă unul <strong>de</strong>altul, grăbiţi să se <strong>de</strong>părteze <strong>de</strong> linia frontului. Soarelese ivi pe cer, risipind norul <strong>de</strong> fum şi <strong>de</strong>zgolind202
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>încă o dată priveliştea războiului.Un huruit se auzea din <strong>de</strong>părtare.Erau ruşii.Până atunci nu-i văzuserăm <strong>de</strong>cât morţi saurăniţi. Acum veneau liniştiţi, fără teamă, gata sălupte alături <strong>de</strong> noi, ca aliaţi.Colonelul dădu ordin să ridicăm steagul regimentuluipe antena şeniletei. Atât mai rămăsesedin regimentul <strong>de</strong> blindate.L-am ridicat şi am privit coloana <strong>de</strong> prizonierigermani cu invidie. Pentru ei războiul se terminase.Pentru noi, mai va. Până acum, cu ruşii ca inamici,o dusesem <strong>de</strong>stul <strong>de</strong> bine. Nu era cine ştie ce <strong>de</strong>capul lor. Erau slabi ochitori, dar mulţi. Cu asta nesufocaseră mai tot timpul. Pe când împotriva nemţilorn-avea să ne fie prea uşor. Le cunoşteam măiestria.Cocoţaţi pe tancuri, ruşii apărură la ve<strong>de</strong>reîn coloane lungi. Nu se grăbeau. Veneau cu pru<strong>de</strong>nţă,aşteptându-se la cine ştie ce şiretlic din parteanoastră. Şi tare le-am mai fi ciuruit funduriledacă am fi avut voie s-o facem.― Care ştii ruseşte? întrebă unul dintre statmajorişti.Se găsi printre noi un basarabean blond şispelb, care fu trimis ca sol în faţa lor, gata să slujeascăşi ca interpret pe lângă ofiţerul nostru, pregătit<strong>de</strong> tratative.Ruşii se apropiau cu aceeaşi încetineală precaută.Nimeni nu se uita la parlamentarii noştri.Curând fură acoperiţi <strong>de</strong> zgomotul tancurilor ce seapropiau huruind.― Eu zic c-ar trebui s-o ştergem, spuse Călin203
Gheorghe Andrei Neagucătre Ghinea rămas stană <strong>de</strong> piatră.― În şeniletă! ordonă acesta pe şoptite.― Dă-i drumul, comandă Ghinea potrivindu-şibinoclul spre linia <strong>de</strong> care ne în<strong>de</strong>părtamîn goană. Ruşii nu-şi dă<strong>de</strong>au seama ce se întâmplăcu noi. Erau ocupaţi cu ocuparea tranşeelor noastre.Dădurăm steagul la iuţeală jos. Zgomotul <strong>de</strong>împuşcături nu l-am auzit. În schimb l-am auzit peGhinea spunând:― I-au împuşcat pe ofiţeri. În tranşee nu ştiuce se întâmplă. Ţine-o mai pe văgoaia aia, spuseel arătând spre-o vâlcea ce ducea într-o pădurespre Hârlău. Andrei îşi mută mitraliera spre spate.Ruşii ne lăsau în pace. Probabil că nu reprezentammare lucru, ori ne pierduseră din ve<strong>de</strong>re.― Dac-am avea un radio, mormăi Călin pesub mustaţă. Nimeni nu-l luă în seamă, <strong>de</strong>şi cu toţiisimţeam acelaşi lucru. Am fi vrut să ştim pe celume suntem. Nu ne-am oprit <strong>de</strong>cât la Huşi. Ultimiinemţi părăsiseră oraşul. În oraş nu se aflau <strong>de</strong>câtcâteva companii <strong>de</strong> pufani, pentru refacere. Aşteptausă le sosească rezerva pentru sporirea efectivelor.Nici nu bănuiau ce-i aşteaptă.Ne-am oprit în dreptul unei fântâni şi ne-amtrezit înconjuraţi <strong>de</strong> câteva cătane hârşâite <strong>de</strong>front, cu chipurile încruntate.― De un<strong>de</strong> veniţi mă? ne luă la întrebări unsergent major.― De pe front, a spus Ghinea calm.― Asta să i-o spui lu mutu. Noi ştim că epace. Aşa a spus regele. Front nu mai există.― Regele? Care rege? nu-şi putu stăpâni mirareaAndrei, coborând cu mitraliera într-o mână.204
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>― Ori nu ştiţi? De azi noapte regele Mihai repetăîntr-una: români războiul s-a sfârşit. Au trecuttrei coloane cu prizonieri nemţi. Mareşalul e arestat.― Habar n-avem, recunoscu Ghinea. Ştim căe armistiţiu <strong>de</strong> două zile, mai adăugă el.― Ce armistiţiu, e trădare, zise sergentulmajor scuipând furios în ţărâna drumului.― Şi voi ce faceţi? întrebă Andrei, ca singurulcare mai avea însemnele <strong>de</strong> sergent pe umărulce purtase şi mitraliera. Pe celălalt tresele se zdrănţuiseră<strong>de</strong> nu mai ştiai ce grad poartă.― Aşteptăm ruşii, zise plin <strong>de</strong> obidă un sergentdintre pufani, sprijinit într-o carabină <strong>de</strong>montată.Câteva explozii ne întrerupseră conversaţia.Ne-am repezit spre şeniletă. Un obuz căzuse pesteo casă din apropiere, strivindu-i acoperişul din şindrilă,într-o ploaie <strong>de</strong> aşchii. Un pârâit <strong>de</strong> mitralierese auzea un<strong>de</strong>va la marginea oraşului. Un glonterăpuse un godac ce se tot învârtise prin băltoaca<strong>de</strong> lângă fântână. Guiţă prelung zvârcolindu-se câtevaclipe, apoi căzu.Călin se aruncă peste el înşfăcându-l.― Lasă-l dracului şi hai, îi zise Ghinea îngrijoratpeste măsură.De parcă n-ar fi auzit, Călin nu se lăsă pânăcând nu-l aduse lângă oblonul şeniletei. Rapaletelajută, cu capul vârât între umeri, <strong>de</strong> frică să nu fierecunoscut <strong>de</strong> cineva.― Măcar cu atâta să contribuie patria română,mai zise Călin, căţărându-se pe şenilă.Aveam senzaţia că ne-am urcat într-un tren,205
Gheorghe Andrei Neagudin mers. Mai cre<strong>de</strong>am, că prinsesem trenul. Zăreamdin fugă soldaţi ghemuiţi, aşteptându-şi salvareaîn încetarea măcelului. Zăream copaci smulşidin rădăcini, zdrenţe <strong>de</strong> pământ curmând nefirescbraţele cărora le dăduse viaţă. Abia la margineaoraşului, copacii mai erau încă la locul lor şi pământulera încă la locul lui, iar noi, îi priveamstrâmb din şenileta oprită la poalele unui <strong>de</strong>al.Seara ne-a prins în drum spre Vaslui. O liniştenefirească ne-a însoţit tot drumul, iar odatăcu înserarea, a coborât ceaţa. Se apropia toamna,pe valea adâncă a Bârladului. Treceam ca nălucileprin sate cufundate în întuneric. Era atâta pace şilinişte în jur, <strong>de</strong> parcă nici n-ar fi fost război. Ne-amoprit într-un târziu în faţa unui post <strong>de</strong> poliţie. Şeful<strong>de</strong> post abia se întorcea <strong>de</strong> la cârciumă. Telefonulzbârnâia cine ştie <strong>de</strong> câtă vreme. Am intrat împreună.― Fraţilor, e groasă, a zis el lăsând receptorulsă-i cadă din mână. Ruşii au intrat în Iaşi. Separe că vor ajunge înaintea noastră pe aliniamentulFocşani-Galaţi.― Ce tot bâigui acolo? Ce aliniament? Nu ve<strong>de</strong>ţică astea-s braşoavele mareşalului? izbucniIuga <strong>de</strong> furie.― Te-ai zărghit cu totul, îndrăzni Andrei să-laducă la realitate.― Dacă vrei să rămâi să-i aştepţi, n-ai <strong>de</strong>cât,l-am sfătuit eu?― Ia terminaţi cu prostiile. Suntem împreună<strong>de</strong>-atâţia ani. Mergem până la capăt, a zis Ghineaprivindu-ne cu asprime. Poliţaiul ne asculta prostit,neînţelegând mare lucru. Ba ştia ceva. Se spunea206
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>că mareşalul ar fi fost arestat şi că nemţii bombardaucapitala. Mai primise ordin să aresteze oricesuspecţi, în special germani, ce s-ar fi ivit prin comună.― Te umflă râsul, zise plutonierul <strong>de</strong>schizându-şicentironul, fără să lase din mână puşcaînvechită şi <strong>de</strong>modată. Am întrebat <strong>de</strong> benzină. Amfăcut rost doar <strong>de</strong> un butoi <strong>de</strong> petrol lampant pecare-l avea <strong>de</strong> rezervă. I-am dat toţi banii şefului<strong>de</strong> post, ca om al legii ce era. Grăbiţi ne-am urcatîn şeniletă. Trebuia să dăm <strong>de</strong> trupe, <strong>de</strong> comandanţiinoştri, sau trebuia să găsim o soluţie.― Spre Vaslui, a zis Ghinea bucurându-neauzul cu o comandă gata să ne pună în mişcare.Ne era foame, dar n-am spus nimic. Ne împiedicam<strong>de</strong> porc, îl priveam pe furiş, dar nici unul nuavea curajul să propună un popas. Motorul alimentatcu petrol lampant începu să ne facă necazuri.Ne era teamă să nu ne abandoneze.― Mi-e foame, zise Rapalete printre hurducăturileşeniletei. Nimeni nu-i răspunse.Iuga-şi ţinea ochii mijiţi spre ceaţa <strong>de</strong>asă, dincare farurile camuflate tăiau felii.― E cumplit, e infernal, bolborosea el dincând în când, continuând să manevreze levierelelustruite <strong>de</strong> alte mâini, în alte timpuri.― Parc-am fi într-o pădure, presupuse Ghineaprivind lateral în bezna lichidă şi vâscoasă.Eram morocănoşi. Toţi voiam acealaşi lucru, să neoprim. Dar nimeni n-avea curajul să o facă.― Să oprim odată la mama dracului! izbucniCălin cu glas piţigăiat.― Fie ce-o fi, spuse Ghinea bătându-l pe207
Gheorghe Andrei Neaguumăr pe Ghinea. Opreşte!Am coborât amorţiţi şi ne-am îndreptat spreceea ce ne păruse tuturor a fi o pădure. Am încropitun foc în şanţul <strong>de</strong> dinapoia şeniletei. Călin seşi apucase <strong>de</strong> măruntaiele porcului. Mai erau cal<strong>de</strong>.L-am fript pe tot. Ne revenise la fiecare peste treichile <strong>de</strong> carne bine rumenită la proţapul improvizatîn noaptea fugii noastre.― Tăceţi, spuse Andrei întrerupându-ne hăpăiala.L-am văzut furişându-se dincolo <strong>de</strong> şanţ,fără mitraliera <strong>de</strong> care nu se <strong>de</strong>spărţise pânăatunci. Îngrijorat, l-am urmat cu paşi mărunţi, cocoşat<strong>de</strong> teamă, încercând să nu fac nici un zgomot.L-am văzut târându-se pe pământ,arătându-mi cu mâna în partea stângă. N-am văzutnimic, dar eram <strong>de</strong>ja una cu pământul. În schimb,am auzit şoapte şi mişcări furişate. Cunoşteau binetehnica <strong>de</strong>plasărilor în noapte. Iar faptul că se furişau,nu ne era pe plac. Stăteam neclintit, aşteptându-i.După felul cum se mişcau, era clar că nune simţiseră prezenţa. Nu ştiam câţi ar putea fi,dar după şoapte, păreau mulţi. Se apropiau, atenţi,la pândă. Vorbeau româneşte.― Staţi pe loc, a strigat Andrei din spatelelor. Locotenentul Ghinea se ridicase la rându-i cuceilalţi din jurul focului şi se apropiase cu armele încumpănire. Noi rămăsesem culcaţi în spatele intruşilor.― Cine sunteţi? am întrebau vrând să le dauimpresia că suntem mai mulţi.― Români, zise una dintre siluete.― Apropiaţi-vă cu mâinile ridicate.― Cu mâinile ridicate, că vă zbor creierele se208
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>auzi un glas <strong>de</strong> lângă foc.I-am văzut respectând întocmai ordinele, şiabia atunci ne-am ridicat şi noi. Iuga le-a luat armele,iar Ghinea a început să-i interogheze. Erau<strong>de</strong>-ai noştri. Scăpaseră <strong>de</strong> la Iaşi, dintr-un camion<strong>de</strong> prizonieri.― Prizonieri? Ce prizonieri? întrebă din nouIuga nevenindu-i să creadă.― Ruşii ne-au luat prizonieri. Armata a patrapare că a căzut şi ruşii o cară-n Siberia sau o împuşcăpe loc.― Asta-i minciună, izbucni Iuga.― Taci dracului şi ascultă ce fac ai tăi, i-o retezăAndrei, coborându-şi laba uriaşă pe umărulscuturat <strong>de</strong> convulsii ale socialistului.O linişte stânjenitoare se aşeză între noi.Ne-am aşezat în jurul focului din nou, dându-lecâte ceva din ce ne mai rămăsese. Pomana porcului.* * *Motorul mai horcăi <strong>de</strong> câteva ori apoi a muţi.― Anafura mă-sii, zise Iuga izbind cu ciudămanetele. Eram consternaţi. Abia trecusem <strong>de</strong>Siret şi excursia se terminase. Simţeam răsuflarearuşilor în ceafă. În faţă necunoscutul, în spate dusmanulaliat. Şi noi trebuia să executăm ordinul: Primisemun ordin. Aşa se câştigă, aşa mor soldaţii,aşa se pier<strong>de</strong>, aşa mor eroii. Respectând ordine.Primii sărbătoresc, pe cei <strong>de</strong> pe urmă.― De-am ajunge odată un<strong>de</strong>va, să aflăm cucine suntem, mormăia Călin săltându-şi pe umăr209
Gheorghe Andrei Neaguarma şi în braţe restul <strong>de</strong> mâncare.― N-auzi că suntem cu ruşii?― Vorbişi Rapalete, îl repezi Andrei. Rămâi<strong>de</strong>-i aşteaptă. Cică au pentru noi nişte <strong>de</strong>coraţii.Flori roşii la butoniera stângă. Sau câte-o excursiegratuită până-n marginea aia primitoare şi caldă<strong>de</strong> ţară a lor, în Siberia.― Îi cre<strong>de</strong>ţi p-ăştia, se zborşi din nou Iuga.― Nu, te cre<strong>de</strong>m pe tine. Vrei cu ei şi fugi cunoi, continuă Andrei scăpărându-l cu privirea. Eraatât <strong>de</strong> înfuriat, încât vorbele-i semănau cu rafala<strong>de</strong> mitralieră pe care-o <strong>de</strong>scărcase la fel <strong>de</strong> neaşteptat.Iuga se trăsese un pas înapoi şi îl privea iritat.Păreau gata să sară la bătaie. Nimeni nu ziceaceva. Toţi aşteptau, <strong>de</strong> parcă scandalul ăsta aveasă ne <strong>de</strong>zvăluie încotro s-o apucăm.― Eu execut ordinul, auzi? Nu vreau şi nufug. Eu execut ordinul, înţelegi? Eu sunt soldat şisunt fiu <strong>de</strong> militar ţărănoiule, şi-am învăţat <strong>de</strong> cândm-am născut că ordinul <strong>de</strong> execută― Eşti un căcănar şi fiu <strong>de</strong> hahaleră. Probabilşi mă-ta a executat un ordin când te-a făcut,<strong>de</strong>-ai ieşit aşa <strong>de</strong> ordonat.― Ce? Ce-ai zis? sări Iuga. umblând cu mânadupă pistol. Era <strong>de</strong>ja cu el în mână când Ghinea senăpusti asupra lui şi-l trânti la pământ, lovindu-l înacelaşi timp peste mâna cu pistolul, care-i zbură lacâţiva paşi.― Ce-aveţi mă, v-aţi ţicnit, ce-aveţi mă, nuv-aţi săturat <strong>de</strong> gloanţe? Ce draci vă ciuruie minţilemă, <strong>de</strong> nu v-astâmpăraţi? răcnea Ghinea, burduşindu-lcu pumnii pe un<strong>de</strong> apuca, cât Iuga nu se210
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong><strong>de</strong>zmeticise încă din căzătură. Pentru ca imediatsă înceapă o bătaie urâtă, fără vorbe, o bătaie alcărui rost nici unul din ei nu-l ve<strong>de</strong>a.― Despărţiţi-i mă, rosti cu spaimă Călin.― Te puse Ghinea-n locul lui? rânji Rapalete.Desparte-i tu şobolanule.― Oi fi şobolan, da ce rod eu, rozi şi tu, şiîncă <strong>de</strong> împrumut. Tu faci pe sfântul, da <strong>de</strong> foamevăd că nu mori. Treci mai bine <strong>de</strong> pune şi tu mânaodată şi hai să-i <strong>de</strong>spărţim.Dar tensiunea fusese <strong>de</strong>scărcată. De epuizare.N-a fost nevoie <strong>de</strong> nici un efort pentru Călinşi Rapalete să-i <strong>de</strong>spartă.Stăteau acum toţi jos, murdari, fără chef <strong>de</strong>vorbă.― Hai, sus şi la drum, rosti într-un răstimpGhinea. Că altfel ne ajung ăştia din urmă şi ne rezolvăce n-am terminat noi. Hai, sus odată, nu s-au<strong>de</strong>?― Cu ce?― Cu picioarele <strong>de</strong> vi le-a dat ăl <strong>de</strong> sus sămergeţi cu ele.― Dă Doamne, că numa’ tu nu fuseseşi pânăacu printre noi, plasmodia Călin, ridicându-se fărăchef. Îl urmarăm cu toţii.Mergeam <strong>de</strong> ceasuri prin drumul prăfos şiuscat, sub soare torid <strong>de</strong> amiază. Nu mai simţeamoboseala. Doar o sete mare, o sete cumplită ceavea un singur imbold. Apă. Trebuia să găsim apă.― Poate dăm <strong>de</strong> vreun sat, încercă Ghineasă ne încurajeze. Toţi gân<strong>de</strong>am acelaşi lucru.Târziu, dădurăm peste ceea ce părea un sat.Primul lucru pe care-l zărirăm; o cumpănă <strong>de</strong> fân-211
Gheorghe Andrei Neagutână. Ajunşi în apropiere, ne-am oprit consternaţi.Un morman <strong>de</strong> cadavre zăceau în juru-i. Urmeproaspete <strong>de</strong> şenile arătau că locul abia fusese părăsit.Uniforme germane şi române zăceau <strong>de</strong>-avalma, unele peste altele.― Sunt cal<strong>de</strong> încă, mormăi Andrei scuipândcu silă într-o parte.― Ăştia-s ruşii. Au ajuns înaintea noastră şinu prea iau prizonieri, zise Ghinea cu obidă. Ne-amapropiat <strong>de</strong> fântână privind înăuntru.Am tras <strong>de</strong> lanţul scufundat în adânc. Curândse ivi ciutura <strong>de</strong> lemn, plină cu apă tulbure.― E sălcie, zise, după ce-şi muie gura cu lăcomie.Am băut cu toţii pe nerăsuflate. Era apanoastră românească. Nici <strong>de</strong> cadavre nu mai ţineamcont. La Cotul Donului băusem din băltoaceputrezite şi n-am păţit nimic.― Eu nu beau. Nu pot bea, zise Petrache,privind îngrozit când la cadavre, când la feţelenoastre stropite <strong>de</strong> apă.― Te-a învăţat poliţia militară să-ţi ţii ştaiful.Al dracu prinţişor, nu-şi putu stăpâni Iuga dispreţulfaţă <strong>de</strong> poliţistul ce-l întâlnisem în drum. N-a zisnimic.Câţiva mai aveam bidoanele cu noi. Le-amumplut în grabă.― Eu zic s-o luăm prin altă parte, sugeră Andrei.Cine ştie ce-i în sat.― S-ar putea să ai dreptate, consimţi nemulţumitGhinea.Printr-o porumbişte necoaptă încă, dar suficient<strong>de</strong> crescută să ne acopere, ne apropiarăm <strong>de</strong>212
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>marginea unei păduri.Un semn <strong>de</strong>-al caporalului Udrea ne-a ţintuitfăcându-ne una cu pământul. Era cineva în pădure.Am început să ne târâm hoţeşte spre ceea ce auzisepifanul. Cu urechile noastre zăpăcite <strong>de</strong> tanchişti.n-am fi auzit nimic. Într-a<strong>de</strong>văr, în pădureerau nemţi. Şe<strong>de</strong>au în jurul unui camion şi înfulecaula repezeală. Păreau <strong>de</strong>stul <strong>de</strong> tulburaţi, şi <strong>de</strong>flămânzi, dar mai ales grăbiţi, din moment ce nuopriseră motorul. Poate <strong>de</strong> aceea nici nu ne auziseră.Erau prea aproape <strong>de</strong> zgomot şi prea ocupaţicu <strong>de</strong>sfacerea conservelor. Am înghiţit în secşi-am privit la ceilalţi. L-am văzut pe Andrei pregătindu-şimitraliera şi am mai apucat să-l văd peIuga ridicându-şi pistolul. Au urmat rafalele. Nemţiin-au mai apucat să-şi scoată armele. În linişteace a urmat ne-am apropiat cu pru<strong>de</strong>nţă.― Pentru ce-ai tras? îl întrebă Petrache peIuga.― N-am ştiut niciodată să le spun bună ziuaîn germană, îi răspunse acesta.Priveam la trupurile nemişcate şi nu nevenea a cre<strong>de</strong>. Trăsesem în aliaţii noştri, pentru cănoi nu primisem oficial nici un alt ordin.― Treci la volan, ordonă locotenentul, adresându-i-selui Iuga.― Dar eu nu ştiu să conduc <strong>de</strong>cât tancuri,zise acesta. Scârbit, Petrache urcă făcându-nesemn tuturor să ne grăbim. Călin abia <strong>de</strong> mai avutimp să strângă sacii cu merin<strong>de</strong> şi automatele germane.Pornirăm. Ceată <strong>de</strong> fugari în propria ţară― Un sat! ţipă <strong>de</strong> sus Andrei bătând cu pum-213
Gheorghe Andrei Neagunul în cabina încinsă <strong>de</strong> soare. Locotenentul <strong>de</strong>schiseuşa şi se înălţă pe scară, încercând să prindădin mers cu ochii lui, ceea ce văzusem noi <strong>de</strong> sus.― Da. E-n regulă. Poate înnoptăm aici. Amoprit camionul într-un ogor <strong>de</strong> secară şi-am începutsă evaluăm prada obţinută ceva mai <strong>de</strong>vreme.Printre conserve, pesmeţi, băutură şi un porthart,erau o mulţime <strong>de</strong> obiecte personale.― Ei, îţi mai pare rău că ai tras? îl întrebăIuga pe Andrei arătându-i o fotografie. Ne-am uitatcu toţii. Trei ofiţeri şe<strong>de</strong>au sub trupul unui bărbatatârnat în ştreang, la gâtul căruia atârna o inscripţie- PARTIZAN.N-am mai spus nimic. Am aruncat poza în ţărânăşi ne-am aşternut pe înfulecat. Soldatul nu-iniciodată odihnit şi niciodată sătul. De asta fiecareprilej <strong>de</strong> recuperare era folosit din plin, <strong>de</strong> teamăsă nu dispară înainte <strong>de</strong> a fi gustat din el. Sigur,mai erau şi alte nevoi. Era frica, erau rănile din bocanci,era jegul, era gândul acasă, numai că asteatoate erau prezente ca-n vis. Visai că ţi-e frică,când gloanţele şi morţii din jur îţi spuneau că eştiunul din ei, şi uitai. Mergeai şi trăgeai şi tu, şi aruncaicu grena<strong>de</strong> ca-ntr-un vis, în care fiecare trebuiasă tragă, sau să moară. Şi rănile din bocancise acopereau încet <strong>de</strong> cruste cu jeg şi nu mai ştiai<strong>de</strong> ele. Şi gândul <strong>de</strong> acasă se muta aici. Acum erafiecare cu casa lui, fiecare cu mama lui şi mama ei<strong>de</strong> soartă.Mâncam şi mă gân<strong>de</strong>am <strong>de</strong> ce în vis nu ţi-eniciodată somn.― Şoican şi Iuga. Luaţi armele şi vă duceţi însat. Cu multă pru<strong>de</strong>nţă. Nu vă lăsaţi <strong>de</strong>scoperiţi214
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>până nu aflaţi ce se întâmplă. Vă-ntoarceţi cât puteţi<strong>de</strong> repe<strong>de</strong>. Ceilalţi puteţi dormi. Rămâne o santinelă<strong>de</strong> câte-o oră.Am plecat jinduind după cei care-au rămas.Chiar şi cel rămas <strong>de</strong> santinelă era mai avantajat.Se odihnea măcar. E drept că-i greu să nu dormicând eşti rupt <strong>de</strong> somn. Mai bine mergi. Dar noi,eu şi Iuga nu mergeam. Ne furişam. Şi ne era frică.E greu să pătrunzi într-un sat şi să nu dai <strong>de</strong> bănuit.Dacă satul era curat, era bine. Doar eram soldaţiîn ţara noastră. Dacă dă<strong>de</strong>am peste ruşi. Şidacă dă<strong>de</strong>am peste nemţi? Asta-i, că nu trebuia sădăm nici peste unii, nici peste alţii. Să aflăm doarcine sunt şi ce fac şi ce se mai spune.Era aproape <strong>de</strong> asfinţit când am ajuns lamarginea satului.― Să mai stăm aici, zise Iuga. Stăm pitiţi, înporumbişte şi privim. Spre seară satul se mişcă.Mai vine o vită <strong>de</strong> la câmp, mai merge unul dupăapă.Uitându-mă fix <strong>de</strong>-atâta vreme, mă pomenii<strong>de</strong>odată cum mă umflă râsul.― Ce-ai mă, rosti Iuga şoptit, dar nu blând.Ce dracu-ai văzut?― Nimic, mă gân<strong>de</strong>am.― Ca prostu, râzi ca prostu. Or mirosul satuluiţi-a adus aminte <strong>de</strong> v-un cur <strong>de</strong> muiere. Ţi-ofi şi poftă.― De ce, ţie ţi-a murit? îi răspunse-i numaica să-i opresc vorba. Nu puteam să-i spun tocmailui <strong>de</strong> ce râ<strong>de</strong>am. Râ<strong>de</strong>am <strong>de</strong> noi, doi gândaci <strong>de</strong>gunoi în misiune. Şi priveam ca la cinematograf.Ve<strong>de</strong>am în sat nemţi aliniaţi în coloane, ordonaţi,215
Gheorghe Andrei Neagucuraţi, plecând şi salutând.― Auf Wie<strong>de</strong>rsehen şi ruşi, venind din parteacealaltă, săltând căzăceşte şi strigând - Idi Suda(fraţilor) îmbrăţişându-ne şi pupându-ne.Visam şi nu era timp <strong>de</strong> visat. Iuga aveadreptate. Mai era puţin şi se-nopta, iar satul păreapustiu. Doar un miros <strong>de</strong> ars plutea în văzduh, <strong>de</strong>şinu ve<strong>de</strong>am <strong>de</strong> nicăieri fumul ieşind.― Nu-mi place, zisei.― Hâm, da, mormăi Iuga. Hai să mergem,acceptă pregătindu-şi pistolul. Ne-am apropiat <strong>de</strong>prima casă. În curte nimeni, Am ciocănit uşor îngeam. Apoi mai tare. Nimeni. Am prins curaj şidând roată casei am început să batem în uşă întoată legea. Tot nimeni. Am încercat clanţa. Era<strong>de</strong>schisă. Cu armele pregătite <strong>de</strong> tragere, am intrat.O farfurie spartă, căzută chiar lângă uşa <strong>de</strong>lemn, alte câteva farfurii murdare pe masa goală.Un pat cu ţoale răvăşite, părea abia părăsit <strong>de</strong> untrup ce în somn avusese coşmaruri. M-am apropiat<strong>de</strong> plită. Era rece. În acelaşi timp, Iuga se străduiasă <strong>de</strong>schidă uşa din partea stângă a camerei. Nuera încuiată dar nici nu se putea <strong>de</strong>schi<strong>de</strong>.― O ţine cineva, şopti Iuga.M-am apropiat şi am început s-o împingodată cu el.N-o ţine nimeni e ceva în dreptul ei. Vreouşă, vreun dulap. Pe jos e lut şi alunecă greu.Lasă-mă pe mine şi tu stai în spate cu pistolul pregătit.Eu în genunchi, împingând cu umărul, el înpicioare în spatele meu. Am reuşit s-o <strong>de</strong>schid camun sfert.― Gata, nu pot mai mult, şoptesc şi mă trag216
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>înapoi. Iuga bagă mâna dreaptă şi trage orbeşte.Nu răspun<strong>de</strong> nimeni. Mai trage o dată. Nimic. Nestrecurăm pe rând.― Intră tu, îi spun. Dacă-s ruşi te-nţelegi tucu ei.Iuga scrâşni strecurându-se precaut. Eraaproape întuneric. Câteva secun<strong>de</strong> nu s-a auzitnimic.― Mă, ia vino-ncoa! îi auzii <strong>de</strong>odată voceasugrumată. Mă strecor după el. În uşă zăcea trupulunei femei ce părea să fi fost violată. Era rece.Am trecut peste ea. Puţin mai încolo am dat şipeste bărbat. Murise ţinând în mână o furcă cu doicolţi, din acelea folosite pentru stogurile <strong>de</strong> fân. Înpragul uşii ce dă<strong>de</strong>a în spatele casei, am găsit unrus străpuns cu colţul furcii în tâmplă. Am ieşit încurte. Era întuneric şi linişte. Ar fi trebuit să ne întoarcem,dar nu ştiam <strong>de</strong>stul. Atunci am auzit unzgomot. Părea geamăt sau scâncet. Venea <strong>de</strong> un<strong>de</strong>vadin curte. Era ceva ce semăna a pătul sauadăpost pentru fân. Dar nu, era coteţul porcului.Când să <strong>de</strong>schid uşa o voce <strong>de</strong> copil înspăimântatm-a rugat:― Nu trage nene soldatule, te rog nu trage!Am împins uşa spunând:― Nu-ţi facem nimic. Vino, hai vino, îl în<strong>de</strong>mnam,în timp ce el se trăgea cât mai <strong>de</strong>parteşi se ghemuia într-un colţ.― Vino mă copilule, hai că nu-ţi facem nimic,suntem <strong>de</strong>-ai tăi, români, n-auzi. Avea cam opt ani.Ghemuit şi tremurând părea mai mic. Glasul tremurat<strong>de</strong> spaimă ne făcuse să-l cre<strong>de</strong>m mai mic.― Ce-a fost aici? l-am întrebat când s-a po-217
Gheorghe Andrei Neagutolit din plâns.― Tata zicea că sunt ruşi. Aşa zicea anafuravoastră <strong>de</strong> ruşi că sunteţi creştini ca şi noi, şimama ţipa, până n-am mai auzit-o şi dup-aia unua tras în tata şi-au fugit cu toţii.― Mai sunt în sat?― Nu ştiu. Cred că da, la casa popii, că euam vrut să fug, da i-am auzit acolo şi mi-a fost fricăşi-am venit înapoi.Nu avea rost să pornim doar noi doi. Ne-amîntors, la locul un<strong>de</strong>-i lăsasem pe ceilalţi. N-am luatşi copilul. L-am liniştit cum şi cât am putut, spunându-isă tacă, să nu plângă să nu-l audă alţii, căne întoarcem şi-l luăm cu noi. Ar fi tăcut, oricare arfi fost cei care-l sfătuiau. Înspăimântaţi eram şi noicare ştiam. Cât ştia el, îi ajungea să tacă. Cât ştiamnoi, nu. Aşa am hotărât într-un moment în caregroaza lua locul raţiunii, să-I prin<strong>de</strong>m pe făptaşi,să-I pe<strong>de</strong>psim.Am pornit cu toţii spre casa preotului, furişându-ne.Băieţaşul plângea în curtea în care-l lăsasemsă ne aştepte. Plângea, iar plânsul lui seaduna în noapte cu mersul nostru furişat.Am năvălit brusc. Hotărâsem dinainte. Pe ei,indiferent în ce stare se aflau, să-i lovim, să-i ameninţăm,să-i legăm şi om ve<strong>de</strong>a apoi. Nimeni n-avorbit <strong>de</strong> pe ei în sensul <strong>de</strong> a-i omorî. Armele pregătiteerau pentru somaţie, cel puţin aşa hotărâsem.Poate pentru că n-am avut pe cine soma,poate că beţia lor fără măsură ce-i răsturnaseîntr-o <strong>de</strong>zordine <strong>de</strong>zgustătoare în somn, poate fata<strong>de</strong> pe pat <strong>de</strong>zgolită până la brâu şi plină <strong>de</strong> sânge,ne-a făcut să ne schimbăm planul. Brusc, fără să218
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>ne vorbim, fiecare din noi a făcut acelaşi lucru. Atras, a lovit, până când toţi s-au răsturnat în somnuldin care n-aveau să se mai scoale. Fata erarece. Am ieşit în curte. Zgomotul ar fi putut trezi pevreunul pus <strong>de</strong> pază. Nu era nimeni. Doar popa rezemastogul <strong>de</strong> fân din grădină. L-am atins, vrândsă-l trezim. S-a prăbuşit cu zgomot surd. Era mort.În rest, nimeni.― Ar fi bine dacă i-am stropi cu benzină şi leamda foc, propuse Iuga. Or mai trece alţii pe-aicişi răzbunarea în<strong>de</strong>amnă la răzbunare. Mor iar oameninevinovaţi din alte sate.L-am privit cu uimire. Avea ochi mari sticloşişi faţa năclăită <strong>de</strong> sudoare. Cred că şi mâinile îierau la fel. Acum arătau cu toţii la fel. Ce n-am înţelesera în<strong>de</strong>mnul lui Iuga. Era omenie, sau erapoftă exacerbată <strong>de</strong> măcel. O istorie din care nute poţi opri <strong>de</strong>cât nemulţumit, ca dintr-un act venalneterminat. Treceau secun<strong>de</strong>. N-am spus nimic. Înfond avea dreptate. Între timp se ivi Călin cu unbidon lunguieţ <strong>de</strong> tablă, plin cu gaz.― Ia foc greu, rosti răguşit Iuga.― Altceva nu-i.― Bun şi ăsta. Am adunat în grabă preşuri,cuverturi, în mijlocul casei. Am turnat gazul pesteele, oprind şi pentru fân şi magazie. A luat foc mairepe<strong>de</strong> <strong>de</strong>cât ne aşteptam. A urmat magazia, stogul<strong>de</strong> fân.Ne-am întors la casa un<strong>de</strong> lăsasem copilul.Nu ne-a <strong>de</strong>ranjat nimeni. Nici câinii nu lătrau. Parcămuriseră şi câinii.― O mai fi cineva în sat? întrebă Andrei întimp ce ridica în braţe copilul.219
Gheorghe Andrei Neagu― O fi, dar noi nu suntem <strong>de</strong> la CruceaRoşie, rosti Iuga răstit. Nu-ţi ajunge ăsta mic dupănoi?― Vorbeşti <strong>de</strong> parc-ai vrea să-l laşi aici.― Ce-aş vrea eu, nu-i treaba ta.― Gata mă, se băgă împăciuitor Călin. Hai lacamion, să plecăm dracului <strong>de</strong> aici.― Porcii naibii. Neam <strong>de</strong> curve şi bandiţi, răbufniRapalete. Au omorât, au violat, au băut. Seînecă şi bătu din mâini ca un înecat.― Lasă mă, rânji Iuga că şi tu ai făcut la fel.― Ce? amuţi Rapalete.― Păi ce, noi nu-i omorârăm p-ăia?― Da ce, noi am făcut ce-au făcut ei?― Că tu n-ai trage o duşcă dac-ai avea.― Apoi asta-i altceva. Dar ce-au făcut ei măiculiţă-doamne,neam <strong>de</strong> neamul meu n-ar face.― Taci mă cu neamul tău, şi neamul lor. Nufaci tu, face altul şi te-njură apoi ei <strong>de</strong> neam şi serăzbună. Nu fac ei, fac nemţii, nouă sau lor şi iarse-njură <strong>de</strong> neam. Ce neam vrei în război? Careneam e mai bun, când mereu în război ai în faţăduşmanul. Duşmanul cui, mă?― Da ce-au avut mă porcii ăia cu popa şi cufata lui şi cu oamenii din sat?― Ce-au avut nu ştiu, dar ştiu sigur că nupopa şi nu satul i-a chemat în vizită.― Al naibii avocat au ruşii aici la noi, vorbipentru sine Andrei în braţele căruia copilul începusesă scâncească.― Gata, se auzi comanda fermă a lui Ghinea,spre camion şi la drum. Pentru siguranţă mergemnoaptea şi ne odihnim ziua. Ocolim aşezările cât220
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>putem. Cât să nu murim <strong>de</strong> foame. Doar <strong>de</strong>gloanţe.Iuga mări pasul spre Andrei. Când ajunseaproape <strong>de</strong> el, îi şopti răguşit <strong>de</strong> furie:― Tu, ţărănoiule să nu te mai legi <strong>de</strong> mine,că altfel, <strong>de</strong> popă, nu <strong>de</strong> avocat o să ai nevoie.Andrei nu-i răspunse. Era prea obosit şi sătul<strong>de</strong> gâlceavă.* * *Zgomotul <strong>de</strong> avioane ne-a trezit din somnulîn care căzusem, într-o margine <strong>de</strong> pădure. Aerulstătut <strong>de</strong> peste zi, aducea acum, spre seară, înviorare.Era timpul să pornim la drum. Evitam oraşele,pân<strong>de</strong>am satele <strong>de</strong> un<strong>de</strong> mai făceam rost <strong>de</strong>mâncare. Camionul se dovedise bun, mergea fărăa ne face probleme.Trecusem <strong>de</strong> Mărăşeşti fără inci<strong>de</strong>nte.― Cunosc locul, zise Călin din întuneric. Suntemlângă Odobeşti. Mă ard tălpile să dau o raităpe la ai mei.― Pot să-ţi tot ardă, că nu pleci nicăieri, îltemperă Ghinea, lucid ca întot<strong>de</strong>auna.Avea autoritate locotenentul acesta subţirelşi plăpând la ve<strong>de</strong>re.― Opreşte motorul, zise apoi către şofer. Voin-auziţi nimic?O motocicletă cu ataş se contura din beznă.Andrei îşi pregăti mitraliera cu benzile <strong>de</strong> cartuşe laîn<strong>de</strong>mână.Un <strong>de</strong>taşament <strong>de</strong> blindate venea din urmă.― Halt! zise unul, sărind din mers din ataşul221
Gheorghe Andrei Neagumotocicletei.― Nici un halt, răspunse Ghinea, care îi zăriseuniforma în lumina cenuşie a farurilor. Suntemromâni.Ne-am dat jos şi ne-am prezentat. Detaşamentulfusese retras <strong>de</strong> Antonescu şi mergea spreBuzău.― Am crezut că sunteţi nemţi, zise unul dinofiţeri.― Da, că şi arătăm a nemţi, bombăni Călin,nemulţumit că i se spulberase ultima speranţă <strong>de</strong>popas, executând în acelaşi timp câţiva paşi caraghioşi,ceva între mers <strong>de</strong> paradă şi paşi <strong>de</strong> vals,dar care aveau ca rezultat scălâmbăiala unul clovn.Bocancii mari, îndoiţi în sus spre vârfurile<strong>de</strong>slipite, uniforma murdară atârnând nefiresc <strong>de</strong>asupraşi <strong>de</strong><strong>de</strong>subtul centurii, plus întunericul creauo atmosferă <strong>de</strong> circ.― Termină dracului, îl repezi Ghinea. Arăţi aom şi încă viu, dacă nu cumva preferai altfel.― Aliniaţi-vă în coloană, veni replica ofiţeruluiîn timp ce se urca în ataşul motocicletei. Mergemspre Buzău.Ne-am strecurat tăcuţi cu camionul printreblindate, într-un şir lung, căruia pe drum i se adăugaualte coloane, spre aceeaşi <strong>de</strong>stinaţie.Tabăra, cum i se spunea locului <strong>de</strong> adunare,era la marginea oraşului, într-un câmp care fusesepe rând Obor <strong>de</strong> vite şi bâlci <strong>de</strong> distracţii la târgulDrăgăicii. Numai că acum, din corturi nu ieşeausaltimbanci, iar muzica lipsea cu <strong>de</strong>săvârşire. Zgomotul<strong>de</strong> luptă se auzea intermitent, din direcţia<strong>de</strong> un<strong>de</strong> ruşii erau aşteptaţi să apară.222
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>De câteva zile ne odihneam pe un<strong>de</strong> apucam,ne spălam aşiş<strong>de</strong>rea şi aşteptam ordine. Nuarătam nici mai hrăniţi, nici mai curaţi şi, mai ales,<strong>de</strong>loc liniştiţi. Zvonuri aidoma celor trăite, spaima<strong>de</strong> <strong>de</strong>portări, dar mai ales nesiguranţa adusă <strong>de</strong>necunoaştere, făceau ceasurile mai obositoare<strong>de</strong>cât comanda <strong>de</strong> pe câmpul <strong>de</strong> luptă.Mai grea <strong>de</strong>cât aşteptarea, a venit şi comanda,spre Tg. Mureş.― Din lac în puţ, răbufni Andrei.― Că no-i vrea să te trimită la nunta soră-tiiacuma, rânji zeflemitor Iuga.― Mă, tu ori taci din gură, ori ţi-o închid eu,dacă tot nu s-a terminat războiul, încheie Andreidiscuţia, <strong>de</strong>părtându-se cu un gest din mână aducândmai mult a lehamite <strong>de</strong>cât a răutate.* * *Trecusem <strong>de</strong> graniţă şi ne apropiam <strong>de</strong> Budapesta.Traversăm sate aproape pustii, asemeneacelor din ţară. Întin<strong>de</strong>ri <strong>de</strong> pământ cenuşiu, <strong>de</strong> pecare fusese culeasă recolta, se <strong>de</strong>părtau în ceaţaserilor, prevestind toamna. Din loc în loc, ve<strong>de</strong>amfemei şi bătrâni istoviţi, arându-şi ogorul. Era tristeţeşi linişte în gesturile lor.Am adormit greu. Dormeam din ce în ce maigreu şi din ce în ce mai puţin. Din cauza oboselii,spuneau unii. De gânduri, presupuneau alţii. Nu seputea să fi fost trimişi încoace doar aşa, ca să mergem.O luptă trebuia să mai aibă loc. Una <strong>de</strong> unceas, sau <strong>de</strong> câteva zile, sau oricum ar fi fost, oluptă. Tocmai acum, când eram mai aproape <strong>de</strong>223
Gheorghe Andrei Neagusperanţă ca oricând. Tocmai acum, când fiecarecre<strong>de</strong>a că a scăpat.Şi din somnul acesta chinuit şi fără odihnă,m-am trezit în ţipetele răguşite ale unui moşneag.Nu-nţelegeam ce spune, dar îi ve<strong>de</strong>am mâinilecum se văitau, cum implorau cum cereau `Vocea stri<strong>de</strong>ntă a bătrânului ce nu mai contenea,trezindu-ne pe toţi.― Ce dracu vrea ăsta, bă? Nici nu s-a luminatbine <strong>de</strong> ziuă, <strong>cruce</strong>a ei <strong>de</strong> odihnă, înjură Iuga,sfârşind într-un căscat.― Nu ştiu, ceva <strong>de</strong> un cal, zice ceva <strong>de</strong>-uncal, răspunse Ghinea. Şi după cum dă din mâini,pare că i-a fugit calul.― Şi ce aveam noi cu asta? Ce am eu cucalul lui? spune-i să plece acasă.― Spune-i tu dacă ştii cum, că eu nu ştiu. Eunu am învăţat <strong>de</strong>cât cum se spune vino încoace săte sărut. M-a învăţat o unguroaică odată la Bucureşti.Ne-am uitat cu toţii la Ghinea, <strong>de</strong> parcă ar fiînebunit brusc. Ghinea făcea glume în toiul nopţii.Ghinea îşi <strong>de</strong>zlega limba pentru altceva <strong>de</strong>cât pentruordine. Nu era a bine.― Mă, staţi aşa, rosti un soldat pe care nu-lcunoşteam. Ăsta zice că i s-a furat calul şi că noi il-am furat. Şi ţipă într-una să i-l dăm.― Spune-i, mă să şi-l caute şi dacă-l găseşte,să plece naibilor cu el. Nu i-a luat nimeni nici uncal. Poate s-a rătăcit. De mâncat, sigur nu l-ammâncat, îi ordonă Ghinea soldatului, cu fermitate.Acum era bine, Ghinea era iar, el. Şi hai<strong>de</strong>ţi, sus,dacă tot ne-am trezit. E timpul să plecăm.224
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>Soldatul acela, necunoscut, vorbi ceva cu bătrânul,în limba lui. N-a reuşit să-l potolească.Atunci l-a luat uşor <strong>de</strong> spate şi l-a împins, în direcţieopusă. Bătrânul plecă încet, pe lângă convoi,gesticulând şi ţipând într-una.― Asta ne mai lipsea, că şi-aşa ne iubesc ungurii<strong>de</strong> ne-ar mânca, bombăni nemulţumit Iuga, întimp ce se îndrepta spre camionetă.― Care l-ai văzut pe Andrei, întreabă bruscRapalete. Un<strong>de</strong> naiba umblă, că nu-l văd nicăieri.― S-o fi dus şi el, ca omul, na. Lasă-l că vineel până plecăm. N-o să vrea să rămână singur aici,răspunse Iuga.Era timpul să plecăm şi Andrei nu apăruse.― Un<strong>de</strong> naiba umblă ăsta, mă? continuă Rapalete.― A fugit - ţipă brusc Iuga, cu ochii aproapeieşiţi din orbite <strong>de</strong> furie. A fugit, cu calul aăluia <strong>de</strong>lcăuta.― Un<strong>de</strong> să fugă? îl seceră Ghinea. Un<strong>de</strong>dracu să fugă, mă?― A <strong>de</strong>zertat, îţi spun eu. Ăsta are stofă <strong>de</strong><strong>de</strong>zertor în el. L-am mirosit eu <strong>de</strong> mult, da voi numă cre<strong>de</strong>ţi.― A <strong>de</strong>zertat tatu-tău poate. Terminaţi odatăşi porniţi camionul. Vine el <strong>de</strong> un<strong>de</strong>va, între timp,Şi nu-i treaba ta să ju<strong>de</strong>ci <strong>de</strong>zertorii.Iuga tăcu, privind la noi şiret şi mulţumit.Pornirăm.Se luminase <strong>de</strong> ziuă <strong>de</strong>-a binelea. O ceaţă<strong>de</strong>asă împiedica vizibilitatea. Mergeam încet, darmergeam.― Uite-l, răcni <strong>de</strong>odată Iuga, uitaţi-l acolo pe225
Gheorghe Andrei Neagu<strong>de</strong>zertor. Fuge cu calul, peste câmp mai spuse,arătând cu mâna într-o direcţie.Am oprit camioneta. Zăream silueta unui omşi-a unui cal mişcându-se pe câmpie.Cât timp noi priveam omul şi calul, Iuga-şipregătea automatul.Ne-am pomenit zdruncinaţi cu o rafală prelungă,trasă cu sete.― Ai înebunit, mă? se repezi Ghinea să-ismulgă automatul. Iuga nu mai trăgea. S-aşezasepe banchetă, rânjind. Ai înebunit, mă îl scuturaGhinea, în continuare. Am început să ne omorâmîntre noi? Ţi-am spus că nu-i treaba ta, îi mai zise,trântindu-l cu toată puterea <strong>de</strong> oblon, după careîşi şterse mâinile pe poalele vestonului, <strong>de</strong> parcăs-ar fi murdărit.― Hai, să ve<strong>de</strong>m ce-i cu ăla, zise apoi fărăvlagă.Nu era prea <strong>de</strong>parte. Dar nu mai mergea.Căzuse, peste lama plugului înfiptă jumătate în pământ.Calul zăcea alături, cu ochii sticloşi, mari,<strong>de</strong>schişi, în brazda lăsată <strong>de</strong> plug. Sângele picuraîn ţărână, în vreme ce Andrei ne zâmbea fericit căşiîncepuse aratul înaintea rafalei ce-l secerase peogor străin. Iuga rămăsese-n cutia camionului,zâmbind tâmp şi şui la automatul ce-i căzuse dinmâini pentru prima dată <strong>de</strong> când începuse războiul.226
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>PăpuşaCucuuu !În sala <strong>de</strong> aşteptare clasa a-II-a zăceau<strong>de</strong>-a valma oameni şi bagaje. Pe bănci, pejos, ghemuiţi lângă calorifer, respirând liniştit acelaşiaer închis şi umed <strong>de</strong> încălţăminte şi haine jilave,într-o aşteptare resemnată dincolo <strong>de</strong>plictiseala care ştergea trăsături, dilua personalitatearecompunând imaginea unor oameni necăjiţi.Hârjoana copiilor <strong>de</strong>schi<strong>de</strong>a câte-un ochi nemulţumit,urmat <strong>de</strong>-un mormăit neînţeles. Fetiţa se pitisedupă bagajele unui ţăran adormit.Băiatul, ceva mai răsărit o căuta cu privirea,temându-se să facă zgomot. Un strănut o <strong>de</strong>scoperi.― Te-am văzut, gata, te-am prins!Înciudată, fetiţa se ridică. Apoi, vine şi seaşează liniştită lângă el.― Nu mă mai joc. Mă găseşti, pentru că suntrăcită. Băiatul o privi <strong>de</strong>scumpănit. Nu ştie ce săfacă. Iar trenul nu mai venea. Prin geamurile aburiteprivea la zăpada care curgea uniform, făcândîntârzierea mai greu <strong>de</strong> suportat. Lui nu-i veneasomnul. Avea grijă. Erau singuri şi dacă ar fi venittrenul n-avea cine să-i trezească. Noroc că el ştie227
Gheorghe Andrei Neagusă ajungă la bunici. Plecase <strong>de</strong> la casa <strong>de</strong> copii fărăsă ceară voie. Oricum nu l-ar fi lăsat. Iar surioaralui era la leagăn.Doar venise vacanţa. Iar în vacanţă cândvamergeau la bunici să alerge, să se joace, să se <strong>de</strong>acu sania, să meargă cu pluguşorul. Avea <strong>de</strong>jaamintiri.Acum, bunica era bolnavă. Bunicul stă teas-o îngrijească şi el n-avea cum să ajungă la ei.Hotărât să fie bărbat îşi şterse repe<strong>de</strong> cupalma lacrimile ce stăteau să-i curgă. Prima vacanţăfără mama. De tata îşi aducea puţin aminte.Şi nici nu voia. Plecase imediat după ce se născusefetiţa. Mai apoi şi poate că tocmai <strong>de</strong> asta, se îmbolnăvisemama. Fetiţa avea patru ani. Dar un<strong>de</strong>i?N-a observat când a plecat <strong>de</strong> lângă el. O<strong>de</strong>scoperi într-un colţ al sălii <strong>de</strong> aşteptare privindţintă la ceva anume. Strecurându-se cu greu, sărindpeste ba gaje ajunge lângă ea. Se uita ţintă laceva ce semăna cu o păpuşă. Nu, nu era o păpuşă.Pe scaun, înfăşat într-o pătură, un copil mic <strong>de</strong> tot.Nu mai văzuse copii aşa mici. Dormea şi zâmbea însomn.― Trenul personal 5005 are o întârziere necu nos cută…. Copilul se trezeşte, rotind în jur ochiimari. Scânceşte încet, apoi din ce în ce mai tare. Înjur, călătorii moţăie tă cuţi.― Se pare că nu-i nimeni cu el, şopteşte băiatulprivind întrebător în toate părţile.― Îl iau eu răspun<strong>de</strong> fetiţa.― Tu? Ce să faci cu el?― Să mă joc. Mereu am vrut o păpuşă.― Asta nu e păpuşă!228
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>― E, nu e, dar vreau să mă joc cu el.― Nu se poate, şopteşte băiatul temându-sesă nu-i trezească pe cei din jur.― Ba se poate, ba se poate…― Taci… Fetiţa luase <strong>de</strong>ja în braţe copilul, legănându-luşor.― Trenul accelerat 524 soseşte în staţie lalinia trei şi va pleca în direcţia…Oamenii se ridică grăbiţi, îşi adună bagajeleşi se înghesuie spre ieşire. Copilul plânge <strong>de</strong>-a binelea.― Sărmanii, s-au săturat şi ei, murmură o femeie,clătinând din cap.― Mă-sa-i nebună. Să scoţi un copil mic pevremea asta şi să-l porţi după tine prin gări…O bătrână trezită din amorţeală îi privi absentapoi, mulţumită <strong>de</strong> liniştea aşternută în salăse întinse <strong>de</strong>-a lungul băncii aşezându-şi cu grijăsub cap geanta <strong>de</strong> vinilin, aproape ruptă. Era locacum în sală iar trenul, nu se ştie cînd o să vină.Aşa auzise. Întârzierea necunoscută…Copilul scânceşte din nou. Fetiţa îl ţine pegenunchi şi-l leagănă. Băiatul tăcea şi-o privea nemulţumit.Uşa sălii <strong>de</strong> aşteptare se <strong>de</strong>schise brusc,aducând înăuntru odată cu viscolul ceva, ce-l nemulţumimai mult pe băiat. Un miliţian. Mai trăiseasemenea momente. Ştia ce caută. Vagabonzi aciuaţipe aici, sau călători fără bilet. Iar el, fugit <strong>de</strong>la casa <strong>de</strong> copii, nici bilet nu avea…Fetiţa, neştiutoare legăna în continuare copilul.Miliţianul priveşte peste toţi şi pleacă mulţumit.„Nimic suspect aici”, Peste copilul adormit,229
Gheorghe Andrei Neagufetiţa se aplecă şi-i suflă în faţă aerul cald.― I-o fi frig şi lui, spunea zgribulindu-se.― Trenul personal 5005 va sosi în staţie lalinia doi şi va pleca în direcţia…― Asta-i al nostru. Lasă-l şi hai… Fetiţa îl priveştenedumerită şi nu se mişcă.― Hai, nu auzi? Vine trenul… Hai, lasă-l aici,un<strong>de</strong> l-ai găsit.― Nu vreau, zise ea continuând să-l legenepe genunchii firavi.― Hai nu fii proastă. Te las aici, continua elcu glas scăzut, tremurat.― Du-te tu! Dacă eşti rău, pleacă! Nu vezică-i singur?Băiatul stă o clipă în cumpănă. Continuândar fi stârnit atenţia celor din jur, apoi ar fi începutîntrebările. Se aplecă, ia în braţe copilul. Era maiuşor <strong>de</strong>cât cre<strong>de</strong>a. Pe fetiţă o împinge uşor spreieşire.― Hai, mai repe<strong>de</strong>!Pe peron, viscolul amestecă oamenii cu zăpadă.― Urcă-te singură, încearcă, n-am cum să teajut.O femeie cu multe bagaje îi urcă pe rând,întâi pe ea, apoi pe el, cu tot cu copil. Nu spusemulţumesc. Se strădui să dispară cât mai repe<strong>de</strong><strong>de</strong> teama întrebărilor.În vagonul următor, un compartiment gol.Lasă povara pe o bancă şi răsuflă uşurat. La a treiastaţie urmau să coboare. Mai aveau puţin <strong>de</strong> merspe jos. Acolo însă nu-i mai era teamă. Se şi ve<strong>de</strong>aajuns. Bunica trebuie să fie tot în pat, cum o ştie230
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>mai <strong>de</strong> mult. Bunicul a făcut focul şi în casă e cald.Apoi le va da să mănânce şi îi va culca. Pe urmă zăpadaşi joaca. Doar mama nu-i. Dar e bunicul. El avrut să-i crească. Nu l-au lăsat. Abia purta grija bunicii.S-a hotărât că era mai bine la casa <strong>de</strong> copii.Cu timpul aveau să crească, să înveţe carte şi săuite…Băieţelul privi prin geamul în care făcuse unochi, suflând şi răzuind gheaţa cu <strong>de</strong>getul. Nu ve<strong>de</strong>altceva <strong>de</strong>cât zăpada viscolită. Era atent să numerestaţiile, să ştie un<strong>de</strong> să coboare. Căldura puţină dintren şi oboseala o adormiră pe fetiţă. Băiatul oapucă <strong>de</strong> mâneca paltonului subţire.― Să nu dormi, auzi? Să nu dormi! Ţi-ai luatpăpuşă! Să nu dormi! Fetiţa nu voia, sau nu maiputea să-l asculte. Trenul opri din nou. Mai aveauo staţie.― Vrei să adormim? Scoală-te, hai scoală-te!Cine o să ne trezească? Zgâlţâită, ridicată cu forţa,fetiţa <strong>de</strong>schi<strong>de</strong> ochii. Ia din nou copilul în braţe. Îllegănă, rostind cuvinte <strong>de</strong> alint, fără noimă, neştiinddacă ea, sau el, era copilul…― Băieţelul o privi îngândurat. Avea o soră,avea o răspun<strong>de</strong>re şi un rost. Aşează mâna peumărul ei, îl simţi tremurând. Fetiţa nu se plângea.Avea aşadar, o soră „pe cinste” cum ziceau ei,acolo… O priveşte în ochii senini, ridicaţi spre el.― Ce s-ar fi făcut fără noi… scânci fetiţa, rugător.Nu răspun<strong>de</strong>. Ar fi vrut să-i zâmbească, darnu putea. Chipul lui exprima doar încuviinţarea lucrului<strong>de</strong>ja făcut.Pe coridor se au<strong>de</strong> clinchetul clopoţeluluicontrolorului.231
Gheorghe Andrei NeaguÎşi simţea inima la gât. Acum. Dacă trece şiacum.Controlorul îi priveşte prin uşă şi trece mai<strong>de</strong>parte. Trei copii mici nu puteau fi singuri. ”Părinţiiprobabil stau un<strong>de</strong>va alături <strong>de</strong> vorbă, cumse întâmplă în trenul acesta un<strong>de</strong>, mai toţi călătoriise cunosc”.La prima coborâm, spune ferm. Să-l ţii tu înbraţe. Cobor şi ţi-l iau. Apoi, pe tine. Ai grijă. Scarae plină <strong>de</strong> zăpadă.Ar vrea să vadă prin geam locul un<strong>de</strong> se află.Mai întâi era o pădure <strong>de</strong> salcâmi, apoi o fântână,apoi… Degeaba. Prea era îngheţat geamul. Simţicum trenul încetineşte mersul. N-avea rost să maicaute. Aici.― Hai!Copilul era greu. Fetiţa îl purta în tăcere.Uşa vagonului se <strong>de</strong>schise greu. Palmele băieţeluluiîngheaţă pe uşile reci. Cu toată putereaîncearcă. Se teme să roage pe cineva să-l ajute. Însfârşit, uşa ce<strong>de</strong>ază. Coboară cu grija celui cepoartă răspun<strong>de</strong>rea. Întin<strong>de</strong> braţele spre surioaralui. Nu ajunge. Fetiţa se aşează în genunchi încercândsă vină mai aproape. Tot nu ajunge. Băiatulurcă din nou o treaptă. Ia copilul şi sare în zăpadă.Fetiţa se ridică din genunchi şi coboară speriatătreaptă cu treaptă, sare şi ca<strong>de</strong> alături <strong>de</strong> el în zăpadăşi viscol. Abia se mai văd.Impegatul se uită la ei. Când îi ve<strong>de</strong> <strong>de</strong>părtându-se<strong>de</strong> tren, dă semnalul <strong>de</strong> plecare. Apoi seapropie, nedumerit.― Ce-i cu voi, prichin<strong>de</strong>ilor?― Am venit la bunicul, în vacanţă!232
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>― Singuri?― Singuri, da!― Ai cui sunteţi, voinicilor?Copiii îl privesc şi tac.― Cine-i bunicul? Încearcă din nou.― Tataia Oprea…― Aha… Şi el ştie că veniţi?― Nu, dar nu-i nevoie, răspun<strong>de</strong> băiatul pornindanevoie la drum prin zăpada troienită în garapustie.Cu o mână ţinea copilul, cu cealaltă trăgea<strong>de</strong> fetiţa care se afunda tot mai mult în troiene.În mintea ceferistului apăru <strong>de</strong>odată grozăviasituaţiei. Au<strong>de</strong> clar, acum, vorbele femeii <strong>de</strong>aseară în timp ce-i punea mâncare. „A bătrână, alui Oprea trage <strong>de</strong> câteva zile să moară. Au şi împărtăşit-o.Vecinele îi ţin lumânarea cu rândul. Ălbătrân, abia se ţine pe el. S-ar duce poate, amândoiodată. O să fie greu. Satul o să pună umăr laumăr să-i îngroape. Au fost oameni gospodari şi lalocul lor. Şi cu ce s-au ales? Pe mâini străine. Noroccă în sat sunt oameni cu suflet şi cu frica lui Dumnezeu”…Iar acum, copiii… Cu cel mic oare ce-o fi? TotDumnezeu o şti. Ori doi, ori trei, tot necăjiţi…Încearcă să fie vesel şi îi îmbie înăuntru.― Hai<strong>de</strong>ţi până la mine, să vă încălziţi.― Nu, mulţumim, ne grăbim să ajungemacasă, zise băiatul.Omul nu-i lasă. Îi prin<strong>de</strong> cu mâinile dupăumerii firavi şi îi aduse cu forţa înăuntru. Acolo eramăcar adăpost. Şi soba caldă.Aştepta schimbul.233
Gheorghe Andrei NeaguCopiii se lipiră <strong>de</strong> sobă. Aveau feţele îmbujorateşi mâinile roşii <strong>de</strong> frig. Voia să fie bun cu ei.Nu ştia ce să le spună.Le privea mâinile lipite <strong>de</strong> sobă.― Nu le ţineţi la căldură. Or să vă doară. Băiatulîşi băgă mâinile în buzunarele pantalonilor iarfetiţa le strângea la subţioara paltonului.― Tu n-ai palton? îl întrebă pe băiat.Nu, încă nu mi-a venit rândul. Şi nici n-amnevoie. Acolo, la cămin, nici nu-mi trebuie. În clasăe cald, în dormitor la fel. Şi curtea şcolii e atât <strong>de</strong>mică. Te joci repe<strong>de</strong> şi intri la loc. Paltonul mai multte-ncurcă. Parcă ce-mi trebuie? nici n-am ştiut căo să vină aşa viscol. Dacă ştiam, ceream unul împrumut.Dar aşa… Acu, nu-i nimic. Dacă am ajunse bine… Vorbea repe<strong>de</strong>, pentru a nu fi întrerupt cuîntrebările. Minţea şi era se nin. Doar nu putea săspună oricui că a fugit. Bunicului da, dar lui, omstrăin poţi şti? Dacă-i trimitea înapoi?Ceferistul îi privea urmându-şi gândul. Mamalor, fata bătrânului Oprea. O cunoştea din claseleprimare. Fusese mai mare ca el cu câţiva ani. Crescusefată frumoasă şi fără noroc. Auzise mai înurmă vorbe purtate prin sat, că se stinse aproapefără veste. Gândurile îi fură întrerupte <strong>de</strong> sosireaschimbului. Intrase tropăind să-şi lepe<strong>de</strong> zăpada<strong>de</strong> pe bocanci.― Noroc! Măi, ce-i afară… Gata poţi să pleci.Cu ăştia mici, ce-i? Parcă nu-s ai tăi.― Nu. Îs nepoţii lui Oprea, ăl bătrân. Auvenit mai acuşi, cu personalul. I-am ţinut să se încălzească.Îi duc până acasă… Nu s-ar <strong>de</strong>scurcasinguri pe urgia asta. Mai vorbim noi. Hai<strong>de</strong>ţi, mă!234
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>Îl ia pe cel mic în braţe. Băiatul şi fata îl urmeazătăcuţi.Oare câţi copii o fi avut femeia? Şi ăsta mic,cât o fi având? Vestea morţii ei, sosise parcă <strong>de</strong>mai multă vreme. „Ce să-mi mai bat eu capul. Binecă pot să-i duc până acasă. I-oi spune nevestei. Săscotocească ea, dacă vrea. Ele femeile, ştiu maibine şi mai multe. ”Înaintau repe<strong>de</strong>, sub cerul întunecat <strong>de</strong> norivineţi. În casa bătrânului era aprinsă lampa. Nustrigă la poartă. Cine-ar fi venit să <strong>de</strong>schidă? Vreovecină, dacă era acolo, avea grijile ei. Intră, batela uşă şi <strong>de</strong>schi<strong>de</strong>.― Bună seara tataie. Ţi-am adus nepoţii.Iese apoi fără altă vorbă neştiind ce ar trebui spusîntr-o asemenea împrejurare.Bătrânul îl primi fără cuvinte. În patul dinodaie, cu o lumânare la căpătâi, zăcea nemişcatăbătrâna.― Bunico, am venit! se repe<strong>de</strong> către ea fetiţa.Nici un răspuns. Greu, femeia <strong>de</strong>schi<strong>de</strong> ochii.Priveşte lung, gemând. Nici lacrimile nu mai ieşeaudin orbitele uscate.― Ai grijă <strong>de</strong> ei! şopteşte abia, încercând sămângâie fetiţa pe cap. Bătrânul priveşte împietritcum gestul mâinii ei nu se mai poate împlini. Târziu,din ochii ficşi alunecă o lacrimă care se pier<strong>de</strong>în faţa brăzdată. Umerii unchiaşului se încovoie subpovara plânsului. Copiii înţeleseră. Se strâng lângăbătrân lăsându-se strânşi la pieptul lui uscat <strong>de</strong>timp şi amaruri. Copilul aşezat la picioarele bătrânei,începe să scâncească, apoi să plângă cu glasascuţit.235
Gheorghe Andrei Neagu― Trebuie schimbat zise bătrânul cu glas tremuratînghiţindu-şi lacrimile. Pe masă e o oală culapte. Pune-o pe sobă, la încălzit, adăugă el stins.Fetiţa îl priveşte cum îşi îndreaptă spinarea şiîncearcă să <strong>de</strong>sfacă nodul faşei cu mâinile uscate.― Lasă-mă pe mine bunicule! Zise ea apropiindu-se.Bătrânul o priveşte mirat. Mai are putere săzâmbească văzându-i în<strong>de</strong>mânarea.În fereastră se troieneşte viscolită zăpada.Viscolul îşi împlineşte datoria. În odaie vegheat <strong>de</strong>o lumânare şi o lampă se împlineşte misterul treceriiîn timp.Mugure, floare, fruct şi ram. Un<strong>de</strong>va lătratulunui câine se lasă acoperit <strong>de</strong> şuieratul unei locomotiveşi al viscolului neîntrerupt.236
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>MânaPe domnul Costache Agarici îl cuprinseteama. Mâna i se umflase brusc. Şi cât <strong>de</strong>fericit fusese. Ani <strong>de</strong> zile nu ştiuse ce-istima. Ani <strong>de</strong> zile tânjise după ea. Ani <strong>de</strong> zile sestrăduise să fie luat <strong>de</strong> cineva în seamă, dar nureuşise să stârnească nici interesul portarului dinimpozanta instituţie în care lucra. Şi niciodată nufusese cu a<strong>de</strong>vărat fericit. Abia acum putea spunecă în sfârşit ştia ce este fericirea. Şeful îi întinsemâna. Nedumerit Costache Agarici i-o întinse larându-i emoţionat. Apoi, ca şi cum un fluid înălţători se strecurase prin <strong>de</strong>getele subţiri şi pali<strong>de</strong>,îşi simţi tot trupul zvâcnind scurt. A fost o tresărire<strong>de</strong> bucurie, a fost un spasm al trupului surprins;n-ar fi putut preciza. Simţi doar o imensă bucurie.Atât <strong>de</strong> mare, încât după plecarea şefului, Costacherămase cu ochii pironiţi la mâna care fusesemartora fericitului eveniment. Apoi, <strong>de</strong> parcă s-arfi ferit <strong>de</strong> pângărire şi-o retrase în cea mai sigurăasunzătoare; buzunarul adânc al pantalonilor. Căldurabinefăcătoare a trupului propriu îi potoli nelinişteatrupului.Ajuns în mansarda sărăcăcioasă, nu-şiscoase mâna din buzunar, nici atunci când trebui237
Gheorghe Andrei Neagusă se culce. Preferă să doarmă îmbrăcat. A doua zi,nu mai lucră cu mâna pentru care un sentimentacut <strong>de</strong> veneraţie se năştea şi se contura. Se spălăcâteva zile mai târziu pe tot trupul cu excepţia mâinii.ďn tramvai se purta la fel <strong>de</strong> grijuliu cu ea, <strong>de</strong>parcă l-ar fi avut pe şef <strong>de</strong> dus într-un loc anume.Zilele treceau. Mâna rărnânea la fel <strong>de</strong> adulată, intangibilă,onorată…Curând, <strong>de</strong>punerile repetate <strong>de</strong> praf şi <strong>de</strong> mizerieproduseră crăpături în epi<strong>de</strong>rmă. Mâna începusă se umfle. Durerea o simţea ca pe un tributadus onorurilor. Din epi<strong>de</strong>rma crăpată, o supuraţieciudată îşi făcea loc printre <strong>de</strong>getele umflate. Cândse hotărî s-o arate unui chirurg era prea târziu. Trebuiaamputată.„Ce simplu se mai pronunţă şi doctorii ăştia“îşi mormăi în barbă nemulţumirea Costache Agarici.Cum să renunţe aşa tam- nesam la mâna-i venerată.„Mai bine mor odată cu ea. La ce-i bunăviaţa fără onoare?“ mai mormăi el în timp ce traversaîngândurat holul <strong>de</strong> trecere din faţa caselor<strong>de</strong> bilete. Mâna pe care voiau s-o amputeze îi adusesenoroc. Avea în sfârşit o întâlnire <strong>de</strong>cisivă,după o sume<strong>de</strong>nie <strong>de</strong> alte întâlniri ratate. Îşi găsiseîn cele din urmă jumătatea. Acceptase. Azi veneacu bagaje cu tot să i se alăture pentru toată viaţa.„Iar doctorii voiau să-l sluţească să-l lase ciung,tocmai când…“N-apucă să-şi mai ducă gândul la capăt. Speriat<strong>de</strong> trecerea garniturii <strong>de</strong> tren prin gara pustie,alunecă. Pălăria-i căzu furată <strong>de</strong> pe creştet <strong>de</strong> curentuliscat <strong>de</strong> goana trenului neanunţat. Căzutfără <strong>de</strong> voia lui, Costache îşi întinse instinctiv mâi-238
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>nile după ea, încercând s-o şalveze <strong>de</strong> sub roţiletrenului. Mâinile se mişcau cu zvâcnete scurte printretraversele potopite <strong>de</strong> osiile boghiurilor în fulgerareamişcării. Nu le mai văzu. Sângele-i ţâşneadin cioturile zdrenţuite fără încetare. Stingându-seîn aşteptarea salvării, pe chip i se întipărise cevaîntre durere şi-un zâmbet <strong>de</strong> mulţumire. Noroculpărea să-l mai aştepte încă. Se stinse tăcut, cugândul la femeia care trebuia să coboare. N-a înţeles<strong>de</strong> ce era îmbrăcată în negru. N-a înţeles <strong>de</strong>ce nu mai putea s-o aştepte, <strong>de</strong> ce se grăbea să…Sirena salvării se auzea din ce în ce maiaproape.Puţinii călători, îl priveau îngroziţi cum setopea încet în balta <strong>de</strong> sânge, <strong>de</strong> parcă toate-i veniserăcând nu mai era nevoie. Brancardierii îi aşezarăbraţele culese dintre traversele năclăite <strong>de</strong>sânge pe trupul inert, <strong>de</strong>părtându-se alene. Urletulsirenei în<strong>de</strong>părtându-se îi împrăştie pe călătorispre rosturile lor, într-o toropeală cleioasă, cernită.239
Gheorghe Andrei NeaguRicăPe Rică nimeni nu l-ar fi luat în seamă dacănu l-ar fi zărit în fiecare zi la colţul StrăziiMari, cu pantalonii peticiţi şi cu pacheştilennodatepe pieptul zoios. Era veşnic flămând, cuochii cât cepele-n capul mare şi cu părul zburlit,mereu în căutarea unui codru <strong>de</strong> pâine sau a oricealtceva ce s-ar fi putut mânca.N-ar fi putut nimeni să spună <strong>de</strong> un<strong>de</strong> s-a ivitprintre celelalte vieţuitoare. Unii spuneau că l-ar fivăzut dormind sub podul ce trecea apa Moldovei,spre Horia, alţii că l-ar fi zărit mai mult sub bolta <strong>de</strong>intrare a clopotniţei Episcopiei Romanului, iar alţiică l-ar fi zărit pe malurile Moldovei, ce <strong>de</strong>spărţeauapa <strong>de</strong> ştrandul nou construit. Dar nimeni nu puteaspune cine-i sunt părinţii.De aceea, multă vreme au existat dispute-nstolul puştimii, împărţită-ntre cei care spuneau căare tată şi cei care spuneau că nu are. S-a ajunschiar şi la încăierări. Grupul celor „cu tată“ a fost izgonit<strong>de</strong> pe teritoriul comun <strong>de</strong> joacă <strong>de</strong> grupulcelor „fără tată“ timp <strong>de</strong> aproape două săptămâni;pentru ca mai târziu să se ajungă la un armistiţiu<strong>de</strong> formă, doar atât cât să lămurească „inci<strong>de</strong>ntul“.Puştimea s-a adunat într-o bună zi în spatele240
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>Halelor Centrale Roman, acolo un<strong>de</strong> se vin<strong>de</strong>aupepenii şi balamalele ţigăneşti, sau hainele ponosite,furate, porumbeii voiajori în lăzi sparte <strong>de</strong> laI. L. F. (intreprin<strong>de</strong>rii <strong>de</strong> legume şi fructe) sau cineştie ce alte nimicuri. Când cele două tabere s-auapropiat una <strong>de</strong> alta, pumnii au început să vâjâie.Fiecare îşi făcuse din prezumtivul tată ce l-ar fiputut avea sau nu Rică, un fel <strong>de</strong> strigăt <strong>de</strong> luptă.― Cu tatăăă! strigau unii năvălind.― Fără tatăăă! răcneau ceilalţi, lovind cusete la rândul lor.Şi unii şi alţii luptau pentru unul din celedouă posibile a<strong>de</strong>văruri, fără să se gân<strong>de</strong>ască unulmăcar că ar fi fost mult mai simplu să-l fi chematla ei şi să-l întrebe, aşa, pur şi simplu, dacă are saunu tată. Dacă avea mamă nu interesa pe nimeni.Pentru băieţi important era să ai tată. Cu mama,problema existenţei sau nonexistenţei nici nu sepunea.Când unii începură să <strong>de</strong>a semne vizibile <strong>de</strong>oboseală, cu vânătăi încolţite sub ochi şi gâfâindfără oprire, se dădură <strong>de</strong>-o parte ca să-şi mai tragăsufletul, nu <strong>de</strong> alta, dar pentru a o lua <strong>de</strong> la capăt.Unul mai răsărit, din rândul celor „cu tată“,spuse într-un târziu:― Şi în fond şi la urma urmei, <strong>de</strong> ce nu l-amîntreba pe Rică?― Să-l întrebăm? mormăiră cîţiva, ca şi cumabia atunci li se <strong>de</strong>schiseseră ochii.― Să-l întrebăm, căzu răspunsul din maimulte direcţii.Şi-atunci au pornit agale care-ncotro, să-lcaute.241
Gheorghe Andrei NeaguN-au umblat prea mult. L-au găsit în faţabrutăriei din apropiere. Adunându-se cu toţii peSmirodava, unul îl întrebă:― Băi, Rică, spune-ne a<strong>de</strong>vărul şi nouă! Aitată?!Ochii mari, bulbucaţi, s-au tulburat pentru oclipă. Apoi, când era gata-gata să plângă şi cândpumnii se strângeau pe furiş <strong>de</strong> furie, Rică s-a repezitca un arc să-i lovească. Cu greu au reuşit săi<strong>de</strong>spartă.― Lasă-l bă, nu vezi că-i nebun?!― A sărit la tine pentru că are, probabil, tată!zise unul din cei „cu tată“.― Ba, pentru că nu are! zise celălalt, „fărătată“.― Ba, pentru că are!― Ba, pentru că nu are! nu se lăsă altul.Încăierarea începu din nou. Rică se <strong>de</strong>părtăamărât, lăsându-se pe vine lângă un zid şi plângândcu icnete.Din grupul bătăuşilor răzbăteau întruna contraziceri:― Are!― Ba, n-are!― Are!― N-are bă!Şi Rică continua să plângă-amărât, uitând <strong>de</strong>toţi şi <strong>de</strong> soartă.În sufletul său năpăstuit începuse să plouăcu lacrimi <strong>de</strong> tristeţe: am sau nu am Tată?! Dar ceimportanţă avea, în <strong>de</strong>finitiv şi la urma urmei?242
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>RoiulÎnfrîntă, albina zăcea în pânza păianjenului.Aripile-i grele se străduiau să scuture pânzaţesută cu-atâta măiestrie. Picioarele mici şiviguroase se agitau inutil să scape din mrejele cele-nconjurau. Picioarele se-nfundau tot mai adânc,tot mai mult. Oboseala începea să <strong>de</strong>vină din ce înce mai pronunţată. Ruptă pe-alocuri, pânza nuvroia să ce<strong>de</strong>ze. O moleşeală nedorită-i cuprin<strong>de</strong>atrupul reginei. N-ar fi crezut niciodată să ajungă săsfârşească astfel.Şi păianjenul, c-o <strong>cruce</strong> mare pe trup, o pân<strong>de</strong>azeflemitor. Şi pânza asta cleioasă şi rea. Simţeacum i se apropie sfârşitul. Îl dorea mai repe<strong>de</strong>sau poate niciodată. Nici nu mai ştia ce anumedorea, dar cu tot dinadinsul vroia să se sfârşeascăodată. Oricum, dar să se sfârşească. Cât fusese reginăn-ar fi prelungit chinul supuşilor vinovaţi niciodată.Se sfătuia cu sfetnicii asupra tuturoramănuntelor neplăcute din viaţa stupului, străduindu-sesă îndrepte ce era <strong>de</strong>-ndreptat. Şi nu văzusecâmpul <strong>de</strong>cât odată… Era atâta floare atunci!Şi tot poporul zburător atât <strong>de</strong> tânăr o alesese regină.Erau încrezătoare micile albine în forţele lor,încât vreme în<strong>de</strong>lungată în stup au domnit fericirea243
Gheorghe Andrei Neaguşi belşugul. Toate alergau după merite, dar niciunan-ar fi râvnit fără drepturi la locul celeilalte. Apoi,când a venit prima furtună şi trântorii au fost scoşiafară din stup, viaţa părea să fie şi mai uşoară. Numai aveau aspecte negative <strong>de</strong> muncă, iar albinelemunceau cu spor şi râvnă. De-atâta belşug râurile<strong>de</strong> miere stăteau la gura stupului, atrăgând <strong>de</strong>opotrivăşi oaspeţi dar şi duşmani. Spre stupul lorse-ndreptau mereu albine străine din stupurile maisărace ca să ia cu împrumut ce le trebuie, iar unelerămâneau chiar acolo. Bucuria şi belşugul inundaserăstupul şi albinele nu-şi mai încăpeau în piele.Dar au venit şi vrăjmaşi să guste din bunătăţile lor.Cei mai arpigi luptători au căzut apărându-şi onoarea.Atunci tot stupul s-a ridicat să-şi apere, teritoriulşi bogăţiile şi să-i izgonească pe duşmani.Roiurile vecine mai sărace, dar care au fost ajutate<strong>de</strong> ele la nevoie, au sărit în ajutor. Şi val după val,toţi vrăjmaşii au fost răpuşi, chiar dacă numărul viteazelorapărătoare a scăzut simţitor. În faguriînsă, noi generaţii se pregăteau să vadă luminazilei. Câmpiile cu flori abia aşteptau tineri lucrătorisă le culeagă polenul. O nouă regină avea să senască şi să-şi <strong>de</strong>pună candidatura în stupul formatcu-atâta grijă <strong>de</strong> regina matură. Îngrijorarea acesteiaîncepu să nască i<strong>de</strong>i <strong>de</strong> apărare fără motiv. Eraun lucru ştiut că atunci când domnia reginei erabună, noua regină trebuia să-şi caute alt stup şiluând-o <strong>de</strong> la capăt să se lupte pentru a-şi hrănipoporul.Sfetnicii înşişi uitaseră <strong>de</strong>-nţelepciunea străbună.Se vânzoleau pe la colţuri <strong>de</strong> faguri, făurindlegi şi proiecte menite, după spusa lor, să-ntă-244
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>rească tronul. Nu acceptau în suita reginei lor niciun fel <strong>de</strong> personal neverificat, străduindu-se să aflepână în cele mai în<strong>de</strong>părtate ramuri, natura arboreluigenealogic. Orice fel <strong>de</strong> propuneri venite <strong>de</strong> laalţii erau în aşa fel rezolvate încât să le aducănumai lor foloase. De-atâtea „daruri“ aproape toţise îngrăşaseră peste măsură. În orificiile lor miereaera adunată peste limite, ca eventuale provizii pentruvremuri grele. Treptat, treptat, numărul orificiilorse mărea, ca şi cum ele ar fi avut dreptul lamiere.Lucrătorii bătrâni se ve<strong>de</strong>au nevoiţi să-şi reducăzilnic câte-o celulă şi unii locuiau cu îngreagafamilie doar în 10 milimetri pătraţi. Degeaba se ridicaunoi şi noi orificii din ceară, <strong>de</strong>geaba meşterivestiţi şi iscusiţi căutau tot felul <strong>de</strong> soluţii să <strong>de</strong>schidădrum nou pentru stup, că din suită acaparautot ce era mai bun. Acaparau nu atât pentru elecât mai ales pentru ru<strong>de</strong>le lor, până mai ieri simplelucrătoare, dar care nu se ştia <strong>de</strong> ce <strong>de</strong>veniserămai mari în funcţii. Gurile rele spuneau că regina lesprijinea şi <strong>de</strong> aceea nu puteau fi răsturnate. Înstupurile vecine lucrările arătau asemenea lor. Tinerelevlăstare, <strong>de</strong>-abia ieşite pe câmp aveau înspinare saci mari pentru a fi umpluţi cu polen.Multe flămânzeau din cauza părţilor prea mici pecare le primeau la-nceput <strong>de</strong> carieră <strong>de</strong> culegător.De funcţii <strong>de</strong> răspun<strong>de</strong>re nici nu putea fi vorba lanceput,când încă nu aveau ru<strong>de</strong> şi relaţii. Iar acolose-ajungea foarte greu sau foarte uşor. În sufletulnemulţumitelor <strong>de</strong>-mpărţeala făcută creştea zi <strong>de</strong>zi revolta. O mulţime <strong>de</strong> jalbe ajungeau sus, darnu primeau nici un răspuns, nu avea loc nici o îm-245
Gheorghe Andrei Neagubunătăţire. Astfel, nemulţumitele începuseră a seplânge tinerei regine, pe care o hrăneau cu nectarşi lăptişor strâns cu trudă din zbaterea aripilor. Îispunea ei toate necazurile ce le aveau cerându-i<strong>de</strong>seori sfatul. Dar ea le spunea că încă n-a venitvremea să le răzbune şi că totul se face cu răbdare.În vremea asta cerea să i se aducă tot maimult lăptişor şi tot mai mult nectar, iar ele, dintoată sărăcia lor, strângeau rezerve pentru a aveacu ce mitui în stânga şi-n dreapta, pentru a-şistrânge atât mai mulţi aliaţi. Unele albine nemulţumiteerau chiar din anturajul reginei bătrâne. Învreme ce tânăra regină cu suratele ei pregăteaurăfuiala, veni bătrânul stupar cu o mască pe faţa-iridicată şi <strong>de</strong>schizând stupul le-ntrerupse sfatulafumându-le. Aşa că albinele revoltate lăsară lucrurilepentru o vreme aşa cum eram, iar în sinealor sperau ca bătrânul stupar să le facă dreptate.Dar asta nu se putea <strong>de</strong>cât dacă o izgonea pe bătrânaregină.Timpul trecea şi ambele tabere adversarestrângeau fiecare <strong>de</strong> partea sa tot mai multe proviziipentru a putea rezista la lupta cea mare. Ambeleregine închi<strong>de</strong>au ochii la samavolniciile ce sepetreceau ştiind că procedau aşa pentru ele. Bătrânaregină mai opri prin preajmă-i şi câţiva trântoridin cei mai tineri care-ar fi putut fi <strong>de</strong> foloscândva. Aceştia o linguşeau zilnic şi se-ngrăşau dinmunca supuselor reginei. Deformau realitatea, raportaufals realizările în faţa reginei care aplecaurechea la minciunile lor. După trântori, tinerele lucrătoarecare îşi manifestaseră nemulţumirea tacit,nu munceau cât trebuia ci se zbenguiau, cerând246
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>drepturi care nu le meritau. E drept că generaţiamai vârstnică apărase stupul în lupta cu ursul pofticiosşi o parte se jertfiseră şi în luptele cu şoareciişi cu alţi duşmani doritori să guste din miereaalbinelor. Regina apleca urechea încântată la toatelinguşelile trântorilor, nevrând să creadă anumitezvonuri care <strong>de</strong> fapt erau nişte a<strong>de</strong>văruri. Astfel eanu ştia câte celule are fiecare sfetnic al ei, dupăcum nu ştia că aceştia tocmiseră o seamă <strong>de</strong> naşterisă clă<strong>de</strong>ască o anexă cu totul inutilă pentrua-şi extin<strong>de</strong> puterea. Ea nu ştia că zeci <strong>de</strong> celuleerau golite la periferia stupului şi că pe câmp mâinile<strong>de</strong> flori arareori erau culese <strong>de</strong> generaţia ei,iar majoritatea albinelor sfetnici îşi făcuserî relaţiiputernice cu stupurile vecine în eventualitatea uneiretrageri forţate. O parte din albinele din rândulstetnicilor o şi întinseseră cu o parte din bunurilestupului pentru a nu fi în pier<strong>de</strong>re în cazul uneieventuale înfrângeri. De cealaltă parte, aliaţii regineitinere prin<strong>de</strong>au forţe noi, adunând cu sârg totpolenul şi nectarul florilor din câmpii, aşteptândsemnalul <strong>de</strong> luptă. Aceasta se plimba nerăbdătoareprintre faguri aşteptând să se coacă timpul. Doreasă aducă generaţiei sale siguranţa <strong>de</strong>plină a zilei<strong>de</strong> mâine, fericirea la care avea dreptul prinmuncă. Avea să facă legi noi, aşa cum auzise căaveau roiurile vecine. De aceea trimise în taină tinerelucrătoare la împăratul păianjenilor, cerându-iajutor. Ştia intrarea tainică ce-o folosea sfatul bătrâneiregine şi vroia s-o îngră<strong>de</strong>ască în pînze ucigătoare.Pe urs îl asigură <strong>de</strong> sprijin în caz <strong>de</strong> atac,pentru că ele tot nu aveau mult <strong>de</strong> pierdut ci dimpotrivă.Şoarecilor le promise <strong>de</strong> asemenea cale si-247
Gheorghe Andrei Neagugură şi liberă până-n cămările bătrânei regine.Semnă cu aceşti aliaţi tot felul <strong>de</strong> tratate, asigurându-i<strong>de</strong> loialitatea ei şi <strong>de</strong> colaborarea <strong>de</strong>plină.Astfel, într-o bună zi, cel mai iscusit păianjen începusă ţeasă o pânză nemaipomenită la intrareafolosită doar <strong>de</strong> suită. Apoi, când trei şoareci <strong>de</strong>câmp învolburară stupul, tânăra regină trimisevorbă albinelor ei să întârzie în câmp, lăsând stupulîn grija celor mai bătrâne. Cu toate că şoareciiau fost alungaţi <strong>de</strong> generaţia bătrână, în stup domneatristeţe <strong>de</strong>plină. Fagurii plini cu miere, aparţinând<strong>de</strong>mnitarilor reginei bătrâne fuseseră atacaţişi o bună parte din miere se pierduse. Fagurii tinerelorlucrătoare cam săraci în miere nu fuseserăatinşi. Atunci bătrâna regină se gândi ce se gândişi ceru ajutor stupilor cărora ca însăşi le dădusecândva ajutor. Din ajutorul primit nu numai că refăcuce-a pierdut, dar mai creă noi rezerve, construindşi întărind vechiul stup. Atunci când ursulincitat <strong>de</strong> tinerele lucrătoare năvăli pofticios, zguduinddin temelii stupul bătrânei regine, aceastaîmpreună cu slujitorii săi credincioşi şi cu armataîmpreună cu slujitorii săi credincioşi şi cu armataalbinelor mature îl goni, din nou refăcându-şi stupul.O parte din albinele slujitoare, văzând atâteanecazuri îşi făcură bagajele în ascuns, hotărâte săpărăsească stupul şi pe regina mamă. Pentru fugalor îşi puseră în gând să folosească intrarea secretă.Plecau buimace <strong>de</strong> teama să nu fie surprinse,nebăgând <strong>de</strong> seamă pânza întinsă <strong>de</strong>perfidul păianjen. Acesta le omora cu veninul săuşi le ascun<strong>de</strong>a într-o pungă anume făcută pentruzile grele. Degeaba regina trimitea să le caute căci248
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>nu dă<strong>de</strong>a <strong>de</strong> urma celor dispărute nicicum. Nimeninu ştia nimic şi suita reginei se împuţina rapid.Într-o zi ea însăşi se hotărî să le caute. Convocăcâteva din sfatul regesc şi le ceru să-şi spună cuvântul.În stup se-adunase aproape toată suflareaalbinelor. Doar câteva stăteau la intrarea în stuppline <strong>de</strong> vigilenţă. Întâi au luat cuvântul doi trântoripripăşiţi printre albine din sfat, intraţi bineînţelesîn graţiile reginei. În cuvântul lor mieroscăutau să <strong>de</strong>a un ton numai <strong>de</strong> dânşii ştiut pentrua calma spiritele generaţiei tinere. Apoi luară cuvântulşi câteva lucrătoare mai tinere, dar renunţausă-şi spună gândurile a<strong>de</strong>vărate sfătuite dinpriviri <strong>de</strong> tânăra regină. Fură lăsate cele bătrânesă-şi spună cuvântul şi să vină cu soluţii. Cumacestea erau puţine, iar cele din suită stăteau îngardă, neştiind <strong>de</strong> partea cui să treacă, luă cuvântulo lucrătoare tânără <strong>de</strong> lângă noua regină.Aceasta îşi exprimă toate nemulţumirile cu curaj şiîncheie la sfârşit ca un trăsnet:― Vrem o nouă regină! Vreau o nouă regină!O tăcere grea se lasă peste faguri. Nu maimişca nici o aripă. Când se trecu la vot până şiunele albine bătrâne votară pe noua regină. Înfrântă,regina mamă privea cu ochi tulburi întreagaadunare <strong>de</strong> albine. Văzu cum trântorii o părăseazrând pe rând alăturându-se albinelor tinere. Şi însfârşit regina înţelese că totul era pierdut. Cu aripilelăsate în jos se-ndreptă spre intrarea secretă.Lacrimi <strong>de</strong> umilinţă şi înfrângere îi înnegurară privirea.Îi venea să strige din tot trupul. Fusese înşelată.Se complăcuse în falsul fast al zilelorcălduţe <strong>de</strong> odinioară. Fusese înconjurată <strong>de</strong> min-249
Gheorghe Andrei Neaguciuni care acum o pierduseră, înlăturând-o <strong>de</strong>finitiv<strong>de</strong> la putere. Fusese cu-a<strong>de</strong>vărat înşelată şi numai avem nici o scăpare. Câteva albine bătrâne,rămăse credincioase ei, o urmară-n tăcere. Văzândcă vrea să iasă afară pentru a fi singură cu gândurileei, o lăsară în pace. N-aveau <strong>de</strong> un<strong>de</strong> şti cănemilosul păianjen stătea la pândă. Bătrâna reginăimpru<strong>de</strong>ntă şi neştiutoare se lăsă prinsă în pânzaucigătoare. Zadarnic căuta acum să se <strong>de</strong>sprindădin plasa încâlcită. Păianjenul se apropie pofticios.Bâzâitul albinei disperate străbătea până în stup,dar totul era <strong>de</strong>-acum pierdut. O înţepătură şi-unstrop <strong>de</strong> venin aveau să-i aducă grabnicul sfârşit.Apoi neantul…Imobilă, simţea cum moartea îi cuprin<strong>de</strong>atrupul, amorţind-o. Câteva zbateri şi trupul îi rămasenemişcat. Păianjenul începu s-o înconjoarecu o altă pânză pentru a o conserva, în vreme ceîn stup tânăra regină îşi alegea suita şi-şi convocasupusele pe rând.După o vreme bătrânul stupar venii cu norii<strong>de</strong> fum după dânsul pentru a <strong>de</strong>schi<strong>de</strong> stupul. Văzândcă noua regină se instalase şi părea pusă petreabă, închise capacul stupului, măturând cu grijă<strong>de</strong> jur împrejur şi rupând fără să vrea pânza <strong>de</strong> păianjen.Văzu vechea regină prinsă în plasă şi-nfuriat<strong>de</strong> pier<strong>de</strong>rea ei strivi sub talpă păianjenul cecăuta să se ascundă. Pe rama pantofului vechi păianjenulstrivit mişca din două picioare lungi şinegre, zbătându-se în convulsii. Regina mamă sesfărâmă în bucăţi <strong>de</strong> uscată ce era.O pală <strong>de</strong> vânt împrăştie totul…250
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>PădureaFîntînile curg îndărăt pentru ca mieii noştriprea albi să poată zburda. În fragii culeşidin poiană cîte-o omidă păroasă îşi lăfăiepielea zbîrcită. Din ghinda crăpată <strong>de</strong> ploi, ca unorez vietnamez, se-nalţă stejarul. Mistre ţul, cu pasfurişat, rabdă să crească sămînţa pentru fructulsperat. Arcaşii călare pe tauri calcă ţinutul. Ciutelefug. Caii nechează. Iepuraşii mai cară cu ei cîte-oumbră…De un<strong>de</strong>va, grăbite furnici sparg pentru sinecîte-o sămînţă. Ura, tră iască ! Ura, ura! s-au<strong>de</strong> dincrîng. Un balerin în mantia-i <strong>de</strong>-un roşu aprins, invîrteo buburuză pe poante. E croitoraşul pădurii.Cerbii oboMţi adulme că vîntul. Şi-atîta răcoare e-njur… O mierlă pe-un ram. Un cintezoi. O co ţofanăsurdă răpusă <strong>de</strong> pui. De puii <strong>de</strong> vultur <strong>de</strong>-un an. Şiscroafa voinică în balta <strong>de</strong> rîu ce-şi cheamă odraslelecu sfre<strong>de</strong>lul cozii înfipt aiurea spre cer.Deci, iată-mi făptura. . Nu creşte-n mine durereanici pentru ciuta răni tă ce-şi caută frunzeanume ştiute să-şi vin<strong>de</strong>ce rana, Nici pentru lupulvt. nat sau ursul lihnit <strong>de</strong> foame, căruia steluţeleroşii abia-i ajung să trăiască după culesul gălăgioaselorcete zglobii. Furtuna nu-mi fură durerea,251
Gheorghe Andrei Neagupodoa ba şi nici căldura forţelor vii, când tăietoriiîmi salută (podoaba). Pe râu se duc la vale buştenii.Un soare cu ochii înroşiţi s-ascun<strong>de</strong> prin ramuri.E seară şi stele <strong>de</strong> veghe răsar pe <strong>de</strong>asupra-mi.Doar buha, străjerul <strong>de</strong> noap te, îşi anunţă trompetapline <strong>de</strong> pofte. Apoi cavalcada nebună sfârşeşte…Vânătorii obosiţii cu minciuni culese întolbă, jalnic s-arată şi plea că…E timpul să dorm şi să-mi acopăr copiii…252
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>IazulMă doare trupul, copile, când îmi zdreleştipielea – luciu aprins – cu pietrele tale. Tebucuri, în loc să te-ntristezi când piatraaruncată <strong>de</strong> tine loveşte turbată întin<strong>de</strong>rea şi saltă.Saltă nebună <strong>de</strong> jocul tău, să mă mai lovească odată şi-o dată.Şi cu cât oglinda luciului meu este <strong>de</strong> maimulte ori spartă, cu-atâta te crezi mai iscusit înaruncarea <strong>de</strong> pietre…În mine, toţi pruncii aşteaptă să plâng. Darnu am durere. Şi chiar <strong>de</strong>-aş avea, nu pot să plâng.Eu însumi sunt lacrima pământului adunată înpumni înnegriţi cu straturi <strong>de</strong> mâl în străfunduri. Înmine se adună durerea pământului odată cu pâraieleumflate <strong>de</strong> ploi.În mine îşi dau întâlnire izvoarele rătăcite,plânsete <strong>de</strong> copii şi fecioare.În mine peşti argintii îmi zvârcolesc măruntaieleîn zbenguiala lor ciudată.În mine e sângele viu al pământului, al dorinţeiacestuia <strong>de</strong> a fi. şi eu te primesc cu haine răcoroase<strong>de</strong> vară, când trupul fierbinte-l afunzi înapele mele.Te legăn ciudat, înfăşurându-ţi trupul zbur-253
Gheorghe Andrei Neagudalnic şi legănându-te ca o mamă docilă.Nu dor pietrele tale aruncate. Nici bucuria <strong>de</strong>a te mândri cu urmele rănilor mele din luciu nu mădoare. Mă doare doar chipul obrajilor tăi fierbinţicare plâng câteodată ascunşi în străfundul apelormele. Mă doare tot trupul când lacrimile cerului cadnestăvilite peste pământ, umplând fără noimă vestmântulprea strâmt, sfârtecându-mă. Mă dor blestemelecelor înecaţi <strong>de</strong> neputinţa mea <strong>de</strong>-a oprişuvoaiele scăpate din palmă.De aceea mă bucur când un zăgaz mai puternicîmi întăreşte vestmântul, întinerindu-mă.Şi-ţi dau dreptate când vii câteodată s-arunci cupietre în mine, pe<strong>de</strong>psindu-mi puterile slabe.Mă doare că n-ai putut să-nţelegi, măcar înclipa din urmă, că n-am nici o vină când plânsetulcerului şi al pământului nu-l mai pot ţine în mine şifără <strong>de</strong> voie îi dau drumul. Eu înţeleg durerea ceruluişi-l primesc din ploile repezi şi tulburi. Şi păsărirănite încerc să le scap <strong>de</strong> glonţul hain alvânătorului. Iar peştilor mai, prinşi în cârlig, le dauo ultimă sărutare înainte <strong>de</strong>-a se lăsa aruncaţipeste mal. Sunt eu vinovat <strong>de</strong> toate acestea?Sălcii umbroase-şi apleacă ramurile, îmbătându-se-nun<strong>de</strong>le mele limpezi.Stelele cerului fără <strong>de</strong> număr vin către mine,senin să le <strong>de</strong>senez. Şi eu le prind culorile-nnoapte, apoi tremurător le aştern în calea poeţilor,aşteptând pe malul meu cântările lor pe buzelendrăgostiţilor.Şi nu mă tulbur, nici nu roşesc, cândacopăr cu umbrele mele trupurile celor veniţi dupăEros. Doar iarna, cuprins <strong>de</strong> tristeţe-mi aşez singuratico pânză <strong>de</strong> gheaţă, stingher. Ştiu c-ai să vii254
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>c-un fular, pe patine şi-ai să mă-nfiori alergând.Sub mantia-mi <strong>de</strong> gheaţă, vieţuitoarele mele te vorprivi ca vrăjite, ca pe un mire al gheţii, ca pe unmire al lor, lunecând fantomatic, uşor.Îndurerat voi fi la orice că<strong>de</strong>re <strong>de</strong>-a ta.De aceea, acum, mă lasă copile. Nici vorbe,nici pietre nu trebuie s-arunci cu furie-n mine.Am o mulţime <strong>de</strong> timp şi <strong>de</strong> treburi. În caleamea stau luceferi şi sori să-i pictez. Aşteaptă cuminţi,la rând. Şi rândul e asemeni universului, infinit.Te-am sfătuit să te duci. Să mă laşi. Darparcă <strong>de</strong> pleci, mă laşi prea-nsingurat cu acestestele-făpturi.Aşteaptă! Hei!… Aşteaptă! Nu fi supărat, căcidacă pleci, ce tinereţi m-aşteaptă? Luceferii suntmândri, dar prea sunt bătrâni. Şi-aşteaptă în faţapaletei mele pe rând. E-atâta vreme să-i pun! Aşteaptă,copile, căci dacă pleci ce tinereţi m-aşteaptă?…255
Gheorghe Andrei NeaguReferinţe criticeGheorghe Neagu - un marescriitor solitarStelian BaboiPuţine literaturi din lume au o aşa <strong>de</strong> marediversitate creativă datorită temperamentelor orfice,moştenite <strong>de</strong> către mesagerii logosului iniţial<strong>de</strong> la strămoşii întâi mergători prin cosmosul nediferenţiatal vieţii pământene, ceea ce ne arată căfără o existenţă adamică, mitică şi mitologică etniilenu-şi pot făuri arborele genealogic şi nu-şi potexterioriza firea elanului vital în I<strong>de</strong>ea Pură, în FrumosulAbsolut şi în Dumnezeu. Pentru fiecare comunitateumană constituită încă din preistorie, aexistat un Moise, un Zalmoxis, un Prometeu, carene-au adus din ceruri nu numai focul purificator,iluminator până dincolo <strong>de</strong> făptura noastră biologică,ci şi tăbliţele <strong>de</strong> lut, piatră, silex şi granit încare se scrijelesc cu os <strong>de</strong> mamut Cuvântul luiDumnezeu - transce<strong>de</strong>nţa invizibilă, atotputernică,misterioasă şi înţeleaptă - către pământenii abiaieşiţi din grotele primordiale. Tocmai Cuvântul luiDumnezeu făcea ordinea morală, artistică, socialăşi etnică, dăruindu-le celora ce însuşeau cu osârdiePoruncile sacre, o viaţă suportabilă pe teritoriile256
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>geografice vitrege, aspre şi supuse marilor prefacerinaturale prin inundaţii, foc, gheţari, furtuni şiinvazii <strong>de</strong> lighioane netrebnice. Deşi oamenii erauextrem <strong>de</strong> puţini, nu toţi aveau darul <strong>de</strong> a auziVocea Înaltului, ci doar cel anume ales <strong>de</strong> Dumnezeu.Toţi ascultau, însă doar câţiva auzeau Neauzitulşi ve<strong>de</strong>au Nevăzutul, ei fiind întâii profeţi şiîntâii scriitori. Parte din ei colindau munţii, stâncileşi <strong>de</strong>şerturile întru a-l asculta pe Dumnezeu, întrua-şi umple sufletele cu muzica sferilor adânc strălucitoarepeste imensităţile pustii, păstrând în ei înşişidin bezna cheliilor, taina Cuvântului divin,arareori îl comunicau pentru forţa lui taumaturgică.Un astfel <strong>de</strong> mesager al pământenilor către Dumnezeuşi al lui Dumnezeu către pământeni a fost şieste Gheorghe Neagu, care a scris şi scrie numaicând primeşte poruncă <strong>de</strong> la Duhul Sfânt, trăindca-n catedrala Sfânta Sofia aseitatea Cuvântuluinăscocitor <strong>de</strong> îngeri, griji şi năpaste. Dacă postmo<strong>de</strong>rniştiiprin excelenţă nihilişti şi atei consi<strong>de</strong>răcă literatura este în <strong>de</strong>rivă datorită crimei limbajelor,incapacităţii Cuvântului <strong>de</strong> a exprima cevaanume, instaurându-se în lume incomunicarea şialienarea până la dispariţia omului autentic, sensibilizatprin trăire întru Dumnezeu, Gheorghe Neaguluptă cu înverşunarea lui Ioan Botezătorul pentru aînlătura pustiul din cuvinte şi pentru ca cititorul săpoată pipăi tactil, olfactiv, intuitiv şi isihaic Cuvântuldin cuvintele cotidiene, adică pe însuşi Dumnezeuîntrupat, care a lăsat din propria iniţiativă slavacerului şi a <strong>de</strong>venit disponibil pentru om, - tocmai<strong>de</strong> aceea prozele lui miroase a răsărit şi busuiocînflorit.257
Gheorghe Andrei NeaguDeşi îl ştiu <strong>de</strong> mult, aş spune dintot<strong>de</strong>auna,legându-ne aceeaşi pasiune <strong>de</strong> a <strong>de</strong>scoperi archéa(substanţa ultimă a imaginarului din real) şi prieteniacu marele estetician, filosof şi literat AlexandruDima, l-am cunoscut <strong>de</strong>-a<strong>de</strong>văratelea laUniversitatea „Mihai Eminescu”, un<strong>de</strong> el era stu<strong>de</strong>ntîntârziat, iar eu profesor reabilitat <strong>de</strong> filozofie.Afirm cu tărie, încâlcând akatalepsia (imposibilitateaju<strong>de</strong>căţilor <strong>de</strong> a exprima ceva cert) prin katarsisul(purificarea) temperamental, căpersonalitatea lui, prozele lui din „Moartea şobolanului”şi „Arme şi lopeţi” şi erudiţia lui m-au fermecatpână la adulaţie, purtând, ca şi cu mareleIoan Petru Culianu, discuţii interminabile sub cupolalui Dionisie Areopagitul, în care stăruia parfumulperpedic al paşilor lui Mihai Eminescu.Pentru noi metempsihoza sau transhumanţaexistenţelor anterioare întru-una singură, într-ofăptură fiinţială pre<strong>de</strong>stinată, nu este o anamnezieplatoniciană, ci o realitate pitagoreică durând acoloun<strong>de</strong> nici nu ne aşteptăm (Ofpheu şi Dante suntreîntruchipaţi fizic şi spiritual <strong>de</strong> Cezar Ivănescu).A fost să fie rostirea cristianică a fiinţei în făpturaadonic virilă şi eteric învârtejată în omul GheorgheNeagu ( Lampedusa - prinţul gheparzilor singuraticiascunşi în Castelul în ruină inundat <strong>de</strong> buruienişi lumina galben-virtuoasă a can<strong>de</strong>labrelor uitateaprinse), (Mateiu Caragiale - prinţul calic suit cutăgârţa pe piscul Himălia <strong>de</strong> şerparii inzi întru aprin<strong>de</strong> în sintagme aforistice umbrele pajurilor îngheţate<strong>de</strong> milenii pe cerul sclipitor <strong>de</strong> albastru alCrailor daco-romani) şi (Urmuz - prinţul absurduluibalcanic, din care ţâşnesc în jerbe <strong>de</strong> bocete şi258
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>blesteme efemeri<strong>de</strong>le româneşti); aşadar, <strong>de</strong> subpana lui smulsă din aripa fecioarei fără trup,zboară heratic <strong>de</strong> verzi şi <strong>de</strong> însufleţite povestirilebasmedin 1000 şi unu <strong>de</strong> pomi ai fiindului românesc.Dacă genialul pictor paranoic Salvador Dalisusţinea că cea mai frumoasă limbă din lume estelimba română, recitind aşezat în postura „Gânditoruluidin Hamangia” în vitrinele pariziene poema„Mioriţa”, dacă genialul poet-profet Ezra Pounda,în jurul capului lui într-una fluturii lui Ţuculescu şipăsările măiestre ale anonimilor din Bucovina, nuputea îndura să i se cânte <strong>de</strong>cât în limba română<strong>de</strong> către confratele Constantin Brâncuşi din Doineleolteneşti şi dacă Domnişoara Pogany nu mai suportadansul <strong>de</strong> societate şi baletul american, jucând<strong>de</strong> una singură sau cu cocoşii şi şoimiicarpatini în „Hora <strong>de</strong> la Frumuşica”, aşiş<strong>de</strong>rea GheorgheNeagu nu poate să scrie cu plumb <strong>de</strong> osdomnesc pe cerul înstelat <strong>de</strong> <strong>de</strong>asupra sanctuarelorcarpatine <strong>de</strong>cât în sacra limbă română, <strong>de</strong>câtcu Cuvântul rostit <strong>de</strong> nemuritori în altarul mânăstirilorbucovinene şi din vâltorile şi cumpenele încare este prins ca om, noi arar reuşim să-i <strong>de</strong>scifrămnaraţiunile, ale căror grăunţe nu-s pe cocean,ci înlăuntru, adânc înlăuntru, mitic, mistic şi maieuticdăinuind în Univers.Nu-mi stă în fire să repovestesc, să repet naraţiuneascrisă anume pentru noi, <strong>de</strong> aceea GheorgheNeagu este atât <strong>de</strong> singular în prozaromânească <strong>de</strong> astăzi încât mi se pare că el ne dădaina-daina!, huţa-huţa, cu căruţa! în scrînciobul<strong>de</strong> nuc fiert în corasla Vacilor Domnului, făcând dinnoi, nu doar cititorul, nu doar mesagerul mesaju-259
Gheorghe Andrei Neagului axiologic-estetic al scriiturii prozodice, ci participanţiiactivi ai lau<strong>de</strong>i lui Dumnezeu prin ar<strong>de</strong>reaîn lumânări a santalului din Poarta Casei <strong>de</strong> oaspeţisau Cimitirului vesel sau Bizanţului apus îndoctrine religioase. În romanul „Arme şi lopeţi” şiîn nuvelele din volumul „Moartea şobolanului” viaţa<strong>de</strong> zi cu zi ţâşneşte în timpul-havuz, căutarea <strong>de</strong>sine este atât <strong>de</strong> năucitoare încât personajele seîmprăştie în ură, iubire, suferinţă şi aspiraţii pe otabula rasa (tablă curată) euclidiană, abia dupăsfârşitul lecturii ne dăm seama că şi noi am călătoritprin tragediile Cărăbuşilor însângeraţi, Ouluibicefal şi Dezertorului ucigaş <strong>de</strong> vise. Sophosul naraţiunilorne impulsionează în a căuta rostul armelorşi lopeţilor pe pământul huit a prăpastie, atăcere în thanatos.Şi prin Gheorghe Neagu proza româneascăiese din tranşeele mo<strong>de</strong>lelor extazice străine, dinîncarcerarea arhetipală occi<strong>de</strong>ntală şi din epigonatulla marii creatori clasici şi mo<strong>de</strong>rni, căci ghindanu poate să prindă sevă <strong>de</strong> viaţă eternă încolţindsub umbra stejarilor seculari, ci în glodul humusuluinatal, în care se zbuciumă suflul vital (aura vitalis)pentru a <strong>de</strong>păşi techéa (cauza acci<strong>de</strong>ntală),alteritatea fortuită şi agnozia socratică pentru a neputea arăta Fiinţa etnică prin Logosul pre<strong>de</strong>stinatnouă <strong>de</strong> ananke (<strong>de</strong> noira, <strong>de</strong> soarta olimpiană)întru a putea sta faţă către faţă cu noi înşine, dăruindlumină din Lumina Lină tuturor pământenilor.Iaşi, 21 ianuarie, 2004260
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>Istoria Literaturii Române <strong>de</strong>la origini şi până în prezentIon RotaruUn prozator focşănean <strong>de</strong> ultim moment esteGHEORGHE NEAGU, redactorul şef al revistei<strong>Oglinda</strong> literară, un<strong>de</strong> pe lângă unele reportaje <strong>de</strong>călătorie, cu <strong>de</strong>osebire cele făcute peste Ocean,acum îl surprin<strong>de</strong>m aplicând transtextualismul postmo<strong>de</strong>rnist,dacă-l putem numi aşa, în micul volumintitulat Aesopice (Ed. Zedax, 2005). Care poate filocul lui Esop printre filosofii Ela<strong>de</strong>i ne-o poatespune cel mai bine celebra frescă a lui Rafaello <strong>de</strong>la intrarea în Muzeul <strong>de</strong> la Vatican. Se aproximeazăa fi trăit între anii 620-560 î. Hr. originar fiind dinPhrygia, a colindat Arhipelagul şi vestitele lui Fabuleau fost culese pentru prima dată în 325 î. Hr.<strong>de</strong> către Demetrius din Falern, după cca. 300 <strong>de</strong>ani Barbius punându-le în versuri, <strong>de</strong> un<strong>de</strong> se inspirarămai mulţi fabulişti în frunte cu Phedru, Planudiudând şi o Viaţă a lui Esop, n-am putea şti cât<strong>de</strong> exactă. Oricum o aflăm şi la noi printre cărţilezise populare, mai întâi în versiuni slavone, mai târziuşi în româneşte, cu titlul <strong>de</strong> Istoria lui Isop sau261
Gheorghe Andrei NeaguViaţa lui Isop cu toate jiganiile lui, copia cea maiveche fiind făcută <strong>de</strong> Costea Dascălul din ŞcheiiBraşovului (1703), una mai târzie, din 1663 fiindieşită din con<strong>de</strong>iul lui Vartolomei Măzăreanul. Era ocarte populară foarte răspândită, odată cu Alexandria,până pe la jumătatea secolului al XIX-lea. Parodiilepostmo<strong>de</strong>rne ale lui Gh. N. sunt prezentatedrept ca nişte „nuvele cenzurate“, Povestirile luiAxie sau… „Tun<strong>de</strong>ţi oaia filozofilor“ (Ctema eisaei),Partea I-a în X Cânturi, Partea a II-a în X Cânturi,Partea a III-a în alte X Cânturi.Originalitatea „Isopiei“ lui Gheorghe Neaguconsistă în faptul că autorul afecţionează a prelucraun text <strong>de</strong>-a dreptul elin. De exemplu:Într-o dimineaţă a lui „metagetrion“ (septembrie)Esop intră într-un „xenodochion“ (restaurant)numit „Troca<strong>de</strong>ro“ în faţa „Agorei Universitas“şi-i cere „helotului“ (chelner?) un „mied <strong>de</strong> 5 stele“iar angajatul localului îl întreabă ce preferă, dacăpreferă mied <strong>de</strong> Tomis sau mied <strong>de</strong> Milcov:„-Tomis!, zice muşteriul, adresându-se helotului şicăzând <strong>de</strong> acord cu un prieten cu care se aşezasela o masă, comentează: „Şi într-a<strong>de</strong>văr, nu dupămultă vreme, şe<strong>de</strong>am liniştiţi în faţa a două păhărelecu mied <strong>de</strong> 5 stele, <strong>de</strong> Tomis sau Milcov, precisnu puteam spune, oricum prea mare diferenţănu era“. Mesajul micii anecdote pare a fi cum că,iată, şi în antichitatea greacă şi în România <strong>de</strong> azimărcile „miedului <strong>de</strong> 5 sau <strong>de</strong> mai multe ori <strong>de</strong> maipuţine stele era şi este cam la fel.Într-alt loc, eroul cărţii, <strong>de</strong>stul <strong>de</strong> neiniţiat încomerţul pe care îl făcuse până la un moment dat,cam <strong>de</strong> când primise şi „repartiţia <strong>de</strong> la I. A. L.262
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>pentru pritaneion (locuinţă pentru consilier la sfatuloraşului) ne spune că mai bine ar fi fost să seapuce <strong>de</strong> „comerţul cu hierodule (prostituate)“. Devreme ce e o afacere încă mai mare <strong>de</strong>cât negoţulcu sclavi, practicat fiind <strong>de</strong> câte un „protopolit“ (cetăţean<strong>de</strong> frunte)… etc.Ca şi în zilele noastre, şi în antichitateagreacă inflaţia <strong>de</strong> intelectuali era o plagă socială.Eroul nostru nu mai putea să-şi exercite meseria<strong>de</strong> jălbar, avocat etc. (gramateus), interpret al legilor,pur şi simplu, zice el, „pentru că se <strong>de</strong>şteptaselumea şi ca mine erau mulţi…“. Nici„cacopatrizii“ (cei care îşi vorbesc <strong>de</strong> rău neamul,ţara, patria, nu lipseau:„Şi pentru că Phito (oracolul din Delphi) areşi „somatemporoşi“ (negustori <strong>de</strong> sclavi), cre<strong>de</strong> căare şi dreptate. Dar <strong>de</strong> vor convinge mulţimea asta<strong>de</strong> cacopatrizi că Esop ar fi vinovat <strong>de</strong> ceva şi <strong>de</strong>-lvor uci<strong>de</strong>, ar fi o mare greşeală…“Cre<strong>de</strong>m că un acelaşi efect ar avea şi otranstextualizare a versiunii româneşti (combinatăcu cea răsoriginală grecească) din Viaţa lui Esopcu toate jiganiile lui, foarte potrivită şi aceasta înve<strong>de</strong>rea realizării literaturii „soft“, cum i se maispune acestui fel <strong>de</strong> reactualizare a textelor străvechi.Fireşte, cu Aesopia lui Gheorghe Neagu,punem capăt, acum când libertatea <strong>de</strong> a ne exprimacum dorim este totală, „esopismului“ din aniidictaturii comuniste. Căci frumuseţea „fabulei“, fieieşită din gura lui Esop, din con<strong>de</strong>iele unor La Fontainesau Gr. Alexandrescu nu rezidă în scrierea…criptică, <strong>de</strong>stinată să fenteze cenzura inexistentă263
Gheorghe Andrei Neaguazi, ci într-un stil cu totul şi cu totul specific. Ceeace se ve<strong>de</strong> clar şi în scriitura lui Gheorghe Neagu.Mai sunt şi alte scrieri în proză ieşite mai <strong>de</strong>multdin con<strong>de</strong>iul celui care conduce acum revistafocşeneană <strong>Oglinda</strong> literară. Aşa este „romanul“ –o… „ficţiune“, totodată o utopie dar şi o ucronie,totodată un fel <strong>de</strong>… „basm“ cu un „prinţ“, pe numelecriptic Ome<strong>de</strong>u, fiul „marelui Omedan“, domnitorpeste Omedania (<strong>de</strong> un<strong>de</strong> să <strong>de</strong>ducemtoponimul, <strong>de</strong> la „Omenie“?), îndrăgostit absolutplatonic şi i<strong>de</strong>al „naiv“, „moştenitorul sigur al bogăţiilorsufleteşti necesare Omedaniei“ (lumea ţărănească,îneţelegem, la originarul din satul Trifeşti„între Hanu’ Ancuţei şi Roman, în Moldova, careiubea, odată ajuns în casta intelectualilor, „simplismulerotic al omului“, o fată frumoasă Imeea, căreiavoia să-i fie „bărbatul şi grădinarul e<strong>de</strong>nuluisău“, dat fiind că femeia nu poate fi „grădinăreasă“,ea fiind numai „floarea pământului, ceocroteşte puterea bărbatului grijind <strong>de</strong> fructeleroa<strong>de</strong>lor sale“ şi alte elemente biblice adunate întrunfel <strong>de</strong> poem al iubirii suave, simplu exerciţiu şitotodată scriitură esopică, spre a înşela vigilenţacenzurii comuniste, opusculul neapărând <strong>de</strong>cât în1990 (la Ed. Porto-Franco) cu îngrijirea regretatuluipoet Ion Chiric. Un exerciţiu <strong>de</strong> prozator-poet şiatât. Mult mai pertinent ne apare fragmentul Spinarea<strong>de</strong> piatră a Făgăraşului, din antologia Zeceprozatori (Ed. Albatros, 1987), reluat în Arme şi lopeţi(Ed. Zedax, 1997), extrem <strong>de</strong> valoroasă documentar,piesă memorialistică, unică în contextulprozei noastre actuale, a traiului ca <strong>de</strong> puşcăriaşi almilitarilor în termen din o anumită perioadă a dic-264
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>taturii ceauşiste, <strong>de</strong>stul <strong>de</strong> lungă, când tinerii, înloc să se antreneze în mânuirea armelor pentruapărarea patriei, munceau ca sclavii din antichitatela spargerea pietrei muntelui spre a construi o colosalăarteră <strong>de</strong> legătură între Ţara Românească şiAr<strong>de</strong>al, muncă absolut gratuită, pe care nici miliar<strong>de</strong>le<strong>de</strong> dolari <strong>de</strong> astăzi n-o va putea duce pânăla capăt. Ceauşescu însă se încumeta să o facă,riscând orice… Vai <strong>de</strong> capul nostru! Rămâneam impresionaţi<strong>de</strong> flagranţa narativă a tânărului, foartetânărului scriitor <strong>de</strong> pe atunci. Cu drept cuvânt Gh.N. ţine foarte mult la această carte, unică în felulei. O alta, intitulată, enigmatic, Tarantula (Păianjenfabulos, cu înţepături veninoase care nu există pela noi), reeditată, după nu ştim care ediţie princeps,la Rafet, R. Sărat, 2005, nu se ridică la ştachetaprozatorului <strong>de</strong> azi. Este numai o greu <strong>de</strong>înţeles evocare a tulburei epoci a luptelor fratrici<strong>de</strong>dintre fiii lui Alexandru cel Bun, mulţi din ei râvnindtronul (cronicarul zice că tatăl lor, care semănasecopii din flori pe la toate scaunele <strong>de</strong> ju<strong>de</strong>catăpe un<strong>de</strong> poposea, în Moldova, „mai cu cale ar fifost a se râncăci“, <strong>de</strong>cât să lase după moartea saatâta vrajbă) ucigându-se între dânşii, rând perând, scoţându-şi unul altuia chiar şi ochii (<strong>de</strong> un<strong>de</strong>zicala: „cine ţi-a scos ochii?// fratemi-o!/ Aha, <strong>de</strong>aceea ţi i-a scos atât <strong>de</strong> adânc!“). E vorba <strong>de</strong>moartea lui Petru şi <strong>de</strong> înscăunarea lui Romanvodă,cu sprijin leşesc. De ar fi aplicat maniera sadovenianăa evocării romantice, bine axată pe unfir narativ iute, alimentat <strong>de</strong> un conflict clar, ar maifi fost cum ar mai fi fost. Prozatorul nostru însă sepier<strong>de</strong> în nesfârşite dialoguri, absolut ininteligibile265
Gheorghe Andrei Neaguîntre închipuiţi actanţi, nu <strong>de</strong>loc epici, cu vreo oarecaresuprafaţă cât <strong>de</strong> cât documentară. Citim şiuităm <strong>de</strong> îndată aceste pagini, ne întoarcem maicu plăcere la simplicitatea cronicilor slavone sau laaceea a lui Ureche, excelentă ca exemplu <strong>de</strong> laconism,putând rivaliza cu un foarte expresiv pomelnic.Probabil intenţia prozatorului va fi fostsugerarea începutului infiltrării în ţările române aotomanilor conduşi <strong>de</strong> Baiazid, cel <strong>de</strong> la Kosovo şi<strong>de</strong> la Rovine, până spre hotarele Poloniei… acestafiind paianjenul, „tarantula“ veninoasă care a împiedicat<strong>de</strong>zvoltarea economică şi politică a ţărilorromâne, în<strong>de</strong>ajuns <strong>de</strong> prospere pe timpul lui Alexandrual Moldovei şi Mircea al Ţării Româneşti…Nu este <strong>de</strong>loc exclus însă ca, pe urmele lui Gh. N.,un nou romancier istoric, gen, să zicem, MauriceDruon, cu ai săi Les Rois maudits, să edifice evocăriistorice din adâncul evului mediu, practicândun realism crud, pe potriva epocii crâncenelor luptedintre urmaşii lui Alexandru cel Bun.266
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>Istoria Literaturii RomâneMarian PopaGHEORGHE NEAGU (1949 Trifeşti / Neamţ;fiu <strong>de</strong> ofiţer şi funcţionar; absolventul unei şcoli <strong>de</strong>tehnicieni silvici, în 1972; proiectant în domeniu laBucureşti şi autor <strong>de</strong> lucrări specifice; din 1976,stabilit la Focşani, cu diferite funcţii publice a scrismult dar a publicat rar, începând <strong>de</strong> prin 1966,piese, poezii, proză, cărţile fiindu-i însă refuzate.Prozele scurte din Moartea şobolanului (Focşani,1996), cu datări începând din 1973, impun întâmplăriaranjate literar prin paralelisme şi extensii <strong>de</strong>ostentaţie simbolică. Cosmin găseşte în nişte dărâmăturiun ou dublu, care-i orientează următoarelemişcări spre un spaţiu un<strong>de</strong> este tratatcorporal şi psihic bizar, lumina jucând un rol esenţial,finalmente intră în levitaţie şi este aspiratprintr-o gaură, împreună cu alte sfere luminoase,cam în modul evocat <strong>de</strong> unii din cei reveniţi dinmoarte (Oul bicefal). În Orificii, eroul există prinmanifestări fiziologice se sumar teratologic: se începecu sângerări pe gură şi se continuă până lahemoragia generalizată, când e luat şi <strong>de</strong>pus întrungolf plin cu alţii ca el, unii <strong>de</strong>ja cadavre. Pe par-267
Gheorghe Andrei Neagucurs, se universalizează orificiul: <strong>de</strong>schi<strong>de</strong>re între xşi y, poartă ca şi Dante şi Kafka, <strong>de</strong>ci semn pentruin-put / out-put, într-o parte sau alta aflându-se unblack-box <strong>de</strong> sens sau comprehensiune. Apoi, înfinal, totul pare visul persoanei naratoare. Aflatineficient pe un closet murdar, un ulceros uci<strong>de</strong> unşobolan greţos, care-şi face o gaură, îşi pier<strong>de</strong> cunoştinţaşi se regăseşte într-un spital, operat,gaura practicată <strong>de</strong> şobolan e asociată proprieigăuri ulceroase (Moartea şobolanului).De tineri se ocupă romanul Arme şi lopeţi(i<strong>de</strong>m, 1997), un episod cu titlul Spinarea <strong>de</strong> piatrăa Făgăraşului, fiind atestabil în volumul Zeceprozatori (Albatros, 1987). Un roman care în timpulîngheţului i<strong>de</strong>ologic ar fi fost condamnat pentrunaturalism şi negativism; dacă el n-a apărut latimp, aceasta dove<strong>de</strong>şte că oficial continuă să nuse tolereze atari imagini ale cetăţenilor Românieisocialiste. El se bazează în<strong>de</strong>osebi pe rurali aflaţi laei în sat şi în curs <strong>de</strong> bucureştenizare, cu gândiresumară, acte pripite, prost educaţi, fără cultură,fără tact, cu ţâfnă, gata să răspundă unei vorbe cuînjurături, palme sau pumni. Mitiţă Şoican, tânărcolţos din familie moldoveană, primitivă, gata <strong>de</strong>confruntare cu oricine, oriun<strong>de</strong> şi oricând, <strong>de</strong> faptiresponsabil cu aplomb, este convocat pentru stagiulmilitar, început la Bucureşti, transferat punitivla Botoşani, <strong>de</strong> acolo prin pile într-un spital militarla Iaşi şi, în sfârşit, pe şantierul Transfăgărăşanului:prin el se reprezintă mizeria şi absurdităţile,brutalitatea, corupţia şi imbecialitatea din structurilemilitare şi aşa-numitul eroism în muncă, practicexplicabil prin precaritate <strong>de</strong> logică şi logistică268
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>tehnică. Prin iubita sa Dana, ajunsă în Capitală, sefacilitează implicarea altor realităţi negative: pe <strong>de</strong>o parte, viaţa <strong>de</strong> familie cu relaţii grobiene, un tatăgata s-o bată, pe <strong>de</strong> alta, ca borfetă atractivă fizicşi amorală, pegra activiştilor <strong>de</strong> partid afacerişti,afemeiaţi, organic legată <strong>de</strong> acelea ale hoţiei, bişniţeişi proxenetismului. Desigur, un realism jospentru o lume joasă, fără orizont, la ţară, în fabrici,pe şantier, în restaurante, în trenuri, la nunţi, căruiai se cuvine un scris neglijent fără vreun efortprogramatic, având eventual simplitatea naturaleţeicare n-are nici nevoie măcar <strong>de</strong> stăpânirea legilorortografiei.269
Gheorghe Andrei Neagu„SANS FEUR ET SANSREPROCHE“(CA O LECŢIE DE VIAŢĂ)Mariana VârtosuDacă <strong>de</strong>spre o femeie se spune că este frumoasăşi nu are nici o vină, <strong>de</strong>spre „Arme şi lopeţi“se poate spune că este o reuşită care are un „vinovat“:Gheorghe Neagu. Apărută după în<strong>de</strong>lungatechinuri în 1997 la Editura „Zedax“ din Focşani,cartea are priză la cititori, fiind parţial cunoscutăprin cele 70 <strong>de</strong> pagini publicate <strong>de</strong> Editura „Albatros“într-un volum colectiv sub titlul „Zece prozatori“.Francheţea expunerii este un alt motiv careo face atractivă. Scrisă în stil cazon, cu multe expresiilingvistice specifice, cu fronda adolescentină,romanul „Arme şi lopeţi“ transpune metaforic şisimbolic o epocă, aş zice, <strong>de</strong>menţială. Aş amintiuna dintre „găselniţe“, aceea cu care autorul îşi găseştenumele personajelor principale. Nimic sofisticat,nimic improvizat: Mitiţă Şoican, tânărul ceîntruchipează eroul principal şi Dana – eroina <strong>de</strong>ca<strong>de</strong>ntă,a cărei că<strong>de</strong>re este subliniată printr-o fierbintetrăsătură <strong>de</strong> caracter, alunecarea către270
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>nimfomanie. Acest lucru este grav, dramatic amendat<strong>de</strong> Mitiţă, iubitul-soldat, trişat cu primul ieşit încale. Dacă aş încerca să găsesc semnificaţia titluluicărţii – „Arme şi lopeţi“ – bizara alăturare <strong>de</strong>substantive, claritatea ar fi percepută doar <strong>de</strong> soldaţiiacelor timpuri: „Mulţi soldaţi coborau din maşină,zăngănindu-şi armele gata <strong>de</strong> atac cu stihia şicu neprevăzutul, aşteptându-se în orice momentsă-şi schimbe armele cu lopeţile“. (Iată explicaţianepublicării romanului în acele vremuri).Etalarea unor picanterii specifice vieţii <strong>de</strong> soldatsunt a<strong>de</strong>sea şocante. Stilul, construcţia ce oscileazăîntre un limbaj intelectual şi unul oral, ocombinaţie strălucită, face din roman o lectură plăcută,greu <strong>de</strong> uitat. Este acel gen <strong>de</strong> carte, pe caredacă îl începi, nu-l mai laşi, iar până la final, poatesă se aprindă case, nu-ţi mai pasă ! Curajos şi interesantconcept, romanul îşi urmează propriul joc,propriul risc, propria viaţă (dacă mă gân<strong>de</strong>sc la tardivasa apariţie).Lumea satului în tablouri reale, vii, dialogul,pe care romancierul îl stăpâneşte perfect, senzaţiileşi freneziile lor, neastâmpărul ! Traverseazăpeste 250 <strong>de</strong> pagini cu uşurinţa lucrului temeinic.Într-o succesiune validă, bine gândită, acţiuneaatinge paroxismul numai spre final ? Sau, <strong>de</strong> ce nu,atinge paroxismul unor stări emoţionale dincolo <strong>de</strong>firesc. Personajele sunt conturate <strong>de</strong> acţiune sauprin tangenţa cu celelalte personaje. Dacă Dana,trece primele pagini, drept prada unei ignoranţejucate (vezi paginile şi dialogul cu cu Ticu Meianu),nu acelaşi lucru se subînţelege mai <strong>de</strong>parte. Contradicţiaîntre atracţia sadică (<strong>de</strong>clanşată <strong>de</strong> aver-271
Gheorghe Andrei Neagusiunea faţă <strong>de</strong> mătuşă şi dorinţa <strong>de</strong> a se răzbuna),în a-l incita pe Meianu şi, regretul resimţit, sunt tuşate<strong>de</strong> introspecţii proprii. Dar Dana este o femeieşi nu una oarecare. Ea ştie ce vrea ! Iată reacţia luiMitiţă faţă <strong>de</strong> noua ei atitudine: „Îşi dădu seama căMitiţă evoluase erotic, ba chiar şi pe alte planuridacă stătea şi se gân<strong>de</strong>a mai bine, fapt care îl întrista…El o privea cu sentimentul frustrării, aşteptândrăbdător, ajutând-o mecanic, fără pasiunesă-şi revină. “„Necesităţile fiziologice“ o împinsese în braţelealtora. El, Mitiţă, nu putuse să accepte.Cartea se <strong>de</strong>rulează între iubiri misterioaseşi drame <strong>de</strong> nebănuit (se ştie, construcţia Transfăgărăşanuluis-a făcut cu sacrificii umane), esenţacărţii se poate <strong>de</strong>codifica astfel: „O bubuitură insolită<strong>de</strong> o lumină puternică îi acoperi spusele. Şi,în frântura aceea <strong>de</strong> lumină, văzură cu toţii siluetasoldatului pulverizându-se. Apoi, din tăria întunericului,începură să cadă bucăţi din trupul lui, ume<strong>de</strong>şi lipicioase, umplându-li-se feţele şi salopetele <strong>de</strong>sânge. Câteva resturi <strong>de</strong> oase căzură cu zgomotsec pe stâncile dinprejur. Ceata soldaţilor rămaseîmpietrită. “Sacrificiul uman, în binele cui ? „Arme şi lopeţi“este o carte <strong>de</strong> referinţă, o carte care a ştiutsă însemneze în literatură, o epocă un<strong>de</strong> a triumfatrăzboiul nervilor tuturor şi <strong>de</strong> pretutin<strong>de</strong>ni. Oepocă apusă, dar <strong>de</strong> neuitat. Relatarea francă aevenimentelor, a stărilor, a abandonului şi a revolteiface din Gheorghe Neagu un prozator căruia nui-a fost teamă <strong>de</strong>, şi pentru „literatura <strong>de</strong> sertar“;nici atunci şi nici acum.272
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>Gheorghe Neagu într-odispoziţie narativăIonel NeculaMărturisesc că m-am apropiat mai greu <strong>de</strong>proza lui Gheorghe Neagu; pentru cititorul obişnuitcu maniera romanului clasic şi mo<strong>de</strong>rn, <strong>de</strong> la Hugo,Stendhal şi Balzac până la Dostoievski, Faulkner şiKafka, proza autorului vrâncean e mai grea <strong>de</strong> încadratîntr-o anumită tipologie a imaginarului narativ.Ultima sa carte, „Templul iubirii” (EdituraValman, Focşani, 2007) este o parabolă care reuneştefundamente <strong>de</strong> construcţie atât <strong>de</strong> disparatecă resoarbe o întreagă zarişte problematică – <strong>de</strong>la teoria i<strong>de</strong>ilor pure a lui Platon la bogomolism şila trimiterea paulică. „Şi acum rămân aceste trei:credinţa, nă<strong>de</strong>j<strong>de</strong>a şi dragostea. Iar mai mare dintreacestea este dragostea”, proclamase Sf. ApostolPavel în scrisoarea către Corintieni (13, 13)ce-ar fi putut figura ca motto şi pretext pentru întreagadispunere narativă a plăsmuirilor izvodite<strong>de</strong> scriitor.Acţiunea este criptică, prevăzută cu cotloaneşi labirinturi mai greu <strong>de</strong>lectabile pentru un273
Gheorghe Andrei Neagucititor obişnuit cu modalitatea clasică a construcţiilorromâneşti. Prin fraza scurtă, tăiată şi tonulsumbru aminteşte într-un fel <strong>de</strong> naraţiunile lui Cohelio,dar, fireşte, tematica şi dispunerea materialuluinarativ sunt total diferite. De un<strong>de</strong> personajullui Cohelio ( din „Alchimistul”) căuta piatra filosofală,personajul lui Gherorghe Neagu este angajatfiinţial şi trudnic spre dobândirea Fericirii Supremeurmând spinoasa „Cale a Spiralei” – un <strong>de</strong>mers iniţiaticce presupune trecerea mai multor probe şiîncercări purificatoare cu care este presărat „DrumulDevenirii”.Prinţul Ome<strong>de</strong>u, fiu al Marelui Omedan,mai mare peste toată Omedania, este obligat sărefacă drumul tainic al <strong>de</strong>venirii omului şi să treacă,asemenea lui Harap Alb, prin tot felul <strong>de</strong> cumpeneşi provocări istovitoare. Puţini din lumea obişnuităa leonadienilor se arată dispuşi să-l însoţească pedrumul întortocheat al virtuţii – <strong>de</strong> la Poarta Vâlcelei,trecând prin Templul Carantinei până la AsaltulCentral spre Fericirea Supremă. La piatra <strong>de</strong>hotar ce <strong>de</strong>sparte împărăţia nirvanică a Omedaniei<strong>de</strong> lumea obişnuită a Leodaniei, prinţul Ome<strong>de</strong>u şiînsoţitorii săi trebuie să se <strong>de</strong>spovăreze <strong>de</strong> toatepreju<strong>de</strong>căţile şi să-şi purifice trupurile în apa râului<strong>de</strong>spărţitor. „Îşi scutură vestmintele prăfuite.Goi se scufundară în albia unui râu <strong>de</strong> hotar purificându-şitrupurile. Răcoarea apei le învioră sufletele.Se simţiră cutezători, gata să-l urmeze (p.15).Aceasta e calea prăpăstioasă şi aurorală <strong>de</strong>intrare în Împărăţia paradisiacă a Omedaniei. Maieste şi altă alternativă? Încurajaţi <strong>de</strong> Mefeu, restul274
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>leodanienilor încearcă şi ei o variantă <strong>de</strong> a accesaîmpărăţia Omedaniei – una mai directă şi mai ferită<strong>de</strong> încercări dure, cu mistere şi cu angoasareaîntregii fiinţe. „Ştiu eu o cale mai scurtă şi mai lesnicioasă”,le spune Mefeu însoţitorilor săi leodanieni.„Vom fi acolo înaintea prinţului” (Ome<strong>de</strong>u,ad. n. ), şi toţi leodanienii se lasă a<strong>de</strong>meniţi <strong>de</strong> promisiunilelui Mefeu. Pe drumul ales <strong>de</strong> el, plăcerilese ţineau lanţ şi trupurile se în<strong>de</strong>stulau cu <strong>de</strong> toate.Caravana era însoţită <strong>de</strong> care încărcate cu proviziilenecesare drumului lung ce duce spre UnghiulSuprem, un<strong>de</strong> urma să capete investitura MareluiOmedan.Ca şi „Noaptea <strong>de</strong> <strong>de</strong>cembrie” a lui Al. Macedonski,autorul vrâncean pune în paralelă şi-nantiteză cele două căi <strong>de</strong> mântuire şi <strong>de</strong> dobândirea <strong>de</strong>săvârşirii; prima cale, cea urmată <strong>de</strong> Ome<strong>de</strong>uşi însoţitorii săi, este o cale a umilinţei, a curăţenieişi a privaţiunilor <strong>de</strong> tot felul, a doua, cea bătătorită<strong>de</strong> Mefeu şi <strong>de</strong> tabăra lui este satisfacţiilor <strong>de</strong>pline,a <strong>de</strong>şertăciunii, a plăcerilor neîngrădite şi a împliniriicerinţelor trupeşti. Intrarea în Unghiul Supremşi Asaltul Central sunt totuşi anevoioase şi celedouă tabere n-au cum să evite starea <strong>de</strong> conflict.Lupta se dă între forţele binelui şi cele ale răului şivictoria, cum era <strong>de</strong> aşteptat, revine taberei conduse<strong>de</strong> Ome<strong>de</strong>u.Evi<strong>de</strong>nt, gama provocărilor pe care trebuiesă le treacă cele două încercări nu se termină cuprovocările amintite. Mai trebuie să urce MunteleSoarelui şi „pe cel al lui Saturn pentru Asaltul Central”,pentru a intra mai apoi, într-o altă ordine <strong>de</strong>existenţă, în rândul zeilor „Nu dorea să fie zeu, dar275
Gheorghe Andrei Neagutrebuia să fie prin el însuşi aidoma lor” (p. 138).Era cea mai grea probă pe care trebuia s-o treacă Om<strong>de</strong>u şi puţinii însoţitori ce s-au încumetatîn această ultimă şi neaşteptat <strong>de</strong> durăîncercare lângă el se află jumătatea sa, Imeia, şimpreunăse susţin şi se îmbărbătează reciproc.Trebuia să se împlinească <strong>de</strong>stinul; Imeia alunecăşi-l trage fără să vrea şi pe Ome<strong>de</strong>u, astfel încâttoată cazna sa cutezantă se prăbuşeşte. Până laurmă, acţiunea este retranşată în subiect şi se legitimeazădintr-o stare onirică, dar – ce mai contează?– pretextul a rodit după cum a gânditautorul.Dincolo <strong>de</strong> această dispunere contrapuncticăa alegerii, volumul este argumentat cu pagini<strong>de</strong> poezie curată, caldă, sfielnică şi crocantă. Desprece aflăm în aceste pagini colaterale care paralelizeazănaraţiunea? Sunt reflecţii <strong>de</strong>spre iubire,<strong>de</strong>spre cunoaştere, <strong>de</strong>spre jertfă, <strong>de</strong>spre uitare,<strong>de</strong>spre om. Iată, bunăoară acest fragment din reflecţiileconsacrate infinităţii lumii, a cunoaşterii şia a<strong>de</strong>vărului: „când toate lucrurile vor fi cunoscuteşi clare, când omenirea va <strong>de</strong>scoperi limitele infinitului,misterul vieţii îşi va pier<strong>de</strong> farmecul. Ar trebuisă ne temem <strong>de</strong> clipa când nu vom mai aveanimic <strong>de</strong> aflat. Când ştiinţa va ajunge, să triumfeasupra ei însăşi va <strong>de</strong>scoperi un alt element care săînlocuiască fantasmele imaginaţiei. Condiţia <strong>de</strong>muritor este veşnica noastră certitudine” (p. 113).Dac-ar fi reaşezate sub formă versificată,multe din aceste reflecţii ar putea căpăta drept <strong>de</strong>existenţă lirică şi <strong>de</strong> circulaţie in<strong>de</strong>pen<strong>de</strong>ntă. Darprozatorul nu este interesat <strong>de</strong> această posibilitate,276
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>aşa că rămâne să se revendice din registrul narativpentru care este dăruit cu toate harurile.277
Gheorghe Andrei NeaguAUTORUL MULTUMEŞTEdomnului Doru Simiz,director general alS. C. PANDORA PROD. S. R. L. Focşanişidomnului l. Constantin Nistoroiu,director general alS. C. NISPROD Focşani,fără <strong>de</strong> care acest volum nu ar fi apărut.278
Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong>CUPRINSTabel cronologic 5MATURITATEA PROZATORULUI 27Oaspetele 35Alexandra 38Purtătorul <strong>de</strong> <strong>cruce</strong> 47Hamilcar 52Decoraţia 65Spinarea <strong>de</strong> piatră a Făgăraşului 77Armoniile pietrei 131În aşteptarea ploii 133La Bellu 138Satul 141Adăpostul 153Ninsori 158Mântuitorii 166Ulciorul 172Cărăbuşi însîngeraţi 186Casa 192Dezertorul 195Păpuşa 227Mâna 237Rică 240Roiul 243Pădurea 251Iazul 253Referinţe critice 256279