You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
10<br />
a materiei într-o comunitate magicæ, iar în om limbaj al cunoaøterii øi al numelui, într-un spirit binecuvîntat.<br />
Hamann spune: „Tot ce auzea omul la începuturi, tot ce vedea cu ochii… øi tot ce atingeau mîinile sale<br />
era… cuvînt viu; cæci Dumnezeu era cuvîntul. Cu aceste vorbe pe buze øi-n inimæ, originea limbii a fost<br />
la fel de fireascæ, de aproape øi uøoaræ, ca un joc de copil…“ În poemul pictorului Müller intitulat Întîia<br />
deøteptare a lui Adam øi întîile lui nopfli binecuvîntate, Dumnezeu îl cheamæ cu aceste cuvinte pe om sæ dea<br />
nume lucrurilor: „Om de lut, vino mai aproape, în contemplare desævîrøeøte-te, devino mai desævîrøit prin<br />
cuvînt!“ În aceastæ legæturæ dintre contemplare øi numire e vizatæ în mod læuntric comunicativitatea<br />
mufleniei lucrurilor (a animalelor) înspre limba cuvîntætoare a omului, care o preia în nume. În acelaøi capitol<br />
al poemului, poetul enunflæ cunoaøterea cæ numai cuvîntul, din care sînt create lucrurile, îi îngæduie omului<br />
sæ le numeascæ, prin aceea cæ, în feluritele limbaje ale animalelor, el se comunicæ, fie øi muteøte, în imagine:<br />
Dumnezeu face un semn dobitoacelor sæ se înøire, la rînd, dinaintea omului, ca acesta sæ le punæ nume.<br />
Imaginea [aceasta a] semnului [fæcut] redæ astfel, într-un chip aproape sublim, comunitatea de limbaj a creafliei<br />
mute cu Dumnezeu.<br />
Dupæ cum în existenfla lucrurilor cuvîntul mut ræmîne aøa departe în urma cuvîntului care, în cunoaøterea<br />
omului, le dæ nume, iar, la rîndul sæu, acesta e mult mai prejos de cuvîntul creator al lui Dumnezeu – iatæ<br />
øi temeiul multiplicitæflii limbilor omeneøti. Limbajul lucrurilor numai în traducere poate trece în limbajul cunoaøterii<br />
øi al numelui – cîte traduceri, atîtea limbaje, de îndatæ ce omul a cæzut din starea paradiziacæ, ce nu<br />
cunoøtea decît o singuræ limbæ. (Deøi, dupæ Biblie, aceastæ consecinflæ a alungærii din paradis apare abia mai<br />
tîrziu.) Limba paradiziacæ a omului trebuie sæ fi fost cea a cunoaøterii depline; în vreme ce, ulterior, orice<br />
cunoaøtere se diferenfliazæ la infinit, încæ o datæ, în multiplicitatea limbilor, pe o treaptæ inferioaræ ea a trebuit<br />
sæ se diferenflieze ca o creaflie în numele în general. Nici mæcar existenfla pomului cunoaøterii nu poate<br />
ascunde cæ limba paradiziacæ trebuie sæ fi fost aceea a cunoaøterii depline. Fructele acestuia ar fi conferit<br />
cunoaøterea a ce este bine øi a ce este ræu. Dumnezeu însæ cunoscuse, încæ din ziua a øaptea, creaflia, deodatæ<br />
cu cuvintele [acesteia]. Øi a væzut cæ era bine aøa. 31 Cunoaøterea la care ademeneøte øarpele, øtiinfla binelui<br />
øi a ræului, e lipsitæ de nume. Este în cel mai profund sens deøartæ øi este ea însæøi singurul ræu pe care îl<br />
cunoaøte starea paradiziacæ. Øtiinfla binelui øi a ræului abandoneazæ numele, este o cunoaøtere din afaræ, o<br />
imitaflie necreatoare a cuvîntului creator. Numele iese din sine în afaræ în aceastæ cunoaøtere: pæcatul originar<br />
este ceasul naøterii cuvîntului omenesc, în care numele nu mai træia nevætæmat, despre care se poate<br />
spune cæ, ieøind din limbajul care cunoaøte, acela fæcut din nume, iese din propria magie imanentæ, pentru<br />
a deveni cu emfazæ 32 [ausdrücklich] magic, oarecum din afaræ. Cuvîntul trebuie sæ comunice ceva (în<br />
afara lui însuøi). Este adeværata cædere în pæcat a spiritului-limbæ [des Sprachgeistes]. Cuvîntul care comunicæ<br />
din afaræ, precum o parodiere a cuvîntului creator, expres nemijlocit [ausdrücklich unmittelbare], al lui<br />
Dumnezeu prin cuvîntul expres mijlocitor [ausdrücklich mittelbaren] øi cæderea binecuvîntatului spirit-limbæ,<br />
cel adamic, aflat între ele. Cæci existæ în fond o identitate între cuvîntul care cunoaøte binele øi ræul, dupæ<br />
fægæduinfla øarpelui, øi cuvîntul care comunicæ din afaræ. Cunoaøterea lucrurilor se bazeazæ pe nume, cea<br />
a binelui øi a ræului rezidæ însæ în ceea ce Kierkegaard numea, în sensul cel mai profund, „pælævrægealæ“, iar<br />
aceasta nu cunoaøte altæ purificare øi înælflare decît aceea la care a fost supus øi omul palavragiu, pæcætosul:<br />
judecata [das Gericht]. Cunoaøterea binelui øi a ræului îi este însæ nemijlocitæ cuvîntului care judecæ. Magia<br />
sa este o alta decît a numelor, dar nu mai puflin magie. Acest cuvînt care judecæ îi alungæ pe primii oameni<br />
din paradis; ei înøiøi l-au stîrnit s-o facæ, în virtutea unei legi eterne, conform cæreia cuvîntul care judecæ pedepseøte,<br />
drept unica øi cea mai profundæ trangresiune, propria sa trezire – pe care-o øi aøteaptæ. În pæcatul<br />
primordial, aducîndu-se atingere puritæflii eterne a numelui, s-a înælflat puritatea mai severæ a cuvîntului care<br />
judecæ, a judecæflii [des richtenden Wortes, des Urteils]. Pentru corelaflia de esenflæ a limbajului, pæcatul primordial<br />
are o triplæ semnificaflie (færæ s-o mai menflionæm aici pe cea cunoscutæ). Ieøind din limbajul pur al numelor,<br />
omul transformæ limba(jul) într-un mijloc (øi anume al unei cunoaøteri nepotrivite lui) øi, odatæ cu asta, pe<br />
de o parte, într-un simplu semn; consecinfla ulterioaræ e multitudinea limbilor. A doua semnificaflie este aceea<br />
cæ, acum, din pæcatul primordial se înalflæ, ca restituire a nemijlocirii numelui vætæmat în el, o nouæ nemijlocire:<br />
magia judecæflii [des Urteils], care nu mai odihneøte binecuvîntatæ în ea însæøi. A treia semnificaflie, a<br />
cærei îndræzneaflæ supoziflie ne-o putem îngædui, ar fi aceea cæ øi originea abstracfliunii ar fi de cæutat, ca o<br />
putinflæ a spiritului-limbaj, în pæcatul originar. Cæci binele øi ræul stau ca inomabile, ca færæ de nume în afara<br />
limbajului care numeøte, pe care omul îl abandoneazæ tocmai în abisul formulærii acestei întrebæri. Or, în<br />
perspectiva limbajului care ræmîne sæ existe, numele nu mai oferæ acum decît solul în care se înrædæcineazæ