Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
UMBLÂND PE DRUMUL SUCEVII, IONUŢ ÎŞI AFLĂ SOARTA DE LA O ŢIGANCĂ PROROCIŢĂ<br />
Calea de la Timiş la scaunul Sucevii ţine trei poşte. Până la hanul domnesc de la Spătăreşti, apa Moldovei<br />
se vede întruna pe partea stânga, sub dezmierdate privelişti ale pădurilor şi munţilor. Fie dincolo de apă, fie<br />
dincoace, se întind sate vechi, cu anumită rânduială şi scuteli de la măria sa pentru slujba Domniei şi a<br />
războaielor măriei sale. Rareori se putea vedea pe acest drum trăsură mai frumos zugrăvită şi cu patru cai<br />
mai negri decât aceea care ducea la Domnie pe dumnealui vistiernicul Cristea. Lângă vizitiul care mâna<br />
pocnind din puhă, se mai afla un slujitor cu fireturi. În laturea stânga a trăsurii unde sta învălită în strai de<br />
vulpe jupâneasă Candachia, călărea mezinul feciorilor lui Jder. În urma trăsurii, în pulbere, ca într-o<br />
pedeapsă, umbla Botezatu, sluga lui Ionuţ. De departe se putea astfel băga de samă mărirea şi fala<br />
vistiernicului, aşa încât căruţele de rând se opreau într-o margine, iar unii nemernici pedeştri se fereau pe o<br />
cărare lăturalnică, să nu-i ajungă puha. Numai slujitorii domneşti umblau prin mijlocul drumului, neuitând să<br />
deie cuviincios ziua-bună dregătorului măriei sale,<br />
La acel popas de la Spătăreşti, caii puteau fi schimbaţi; pentru aceasta era rânduită poşta, după<br />
întocmirea rămasă în domniile răsăritene de la persieni. (Învăţătura aceasta a aflat-o Ionuţ nu târzie vreme<br />
după aceea de la dascălii măriei sale Alexăndrel-Vodă). Însă Cristea vistiernicul nu poftea să intre cu alţi<br />
cai la Suceava, decât cu ai săi. Deci porunci hangiului să deie orz din bielşug trăgătorilor săi boiereşti, şi de<br />
asemeni să nu uite pagul fecioraşului şi dobitocul mai umilit al slujitorului acestui fecioraş. Îndată ce vor fi<br />
îndestulaţi caii, vrednicul hangiu avea să se înfăţişeze cu cele de trebuinţă oamenilor şi mai cu samă<br />
cinstitelor obraze boiereşti.<br />
Ziua de sfârşit de primăvară era lină, cu adieri aromitoare din fânaţuri. Jupâneasă Candachia rămăsese<br />
neclintită la locul său în trăsură, privind în depărtare, în prundurile râului, sticlirile târgului Băii. Acolo ar fi<br />
dorit cu arşiţă jupâneasă Candachia să-şi împingă popasul; deoarece aflase în taină domnia sa, de la alte<br />
jupânese iscusite, că numai la neguţătorii saşi se găsesc dresurile şi rumenelile de veşnică tinereţă.<br />
Cunoştea însă meteahna soţului său şi-şi stăpânea năduhul. Căci cum se deştepta la slujba măriei sale,<br />
vistiernicul se arăta neînduplecat. Părea mai harnic decât oricare alt dregător; nu-l putea opri nici seceta,<br />
nici puhoiul. Deci, având poruncă să-l înfăţişeze pe mezin la curte chiar a doua zi luni, orice alt cuvânt<br />
despre alt lucru ori altă rânduială l-ar fi zbârlit ca pe un mistreţ. Se uită şi el spre târgul Băii, însă cu o<br />
nepăsare care făcu pe jupâneasă Candachia să zâmbească amărât. Adevărat era că vistiernicul nu se<br />
uitase spre târg, ci spre gândurile şi socotelile lui lăuntrice, aducându-şi aminte de frământarea şi jalea<br />
jupânesei Ilisafta, care venise în petrecere până la malul Moldovei şi vărsase lacrimi în acea apă pentru<br />
răpirea fecioraşului său prea iubit. După ce-i sărutase în trei rânduri mânile, ducându-se şi întorcându-se<br />
iar cu fruntea spre sânul ei, Ionuţ se rupsese în sfârşit din acea jale şi trecuse apa cătră trăsura<br />
vistiernicului, prefăcându-se că-şi şterge lacrimile şi zâmbind cu viclenie.<br />
— Ah! striga jupâneasă Ilisafta înălţându-şi braţele spre soare; nu sunt alţi tirani mai mari pe lume decât<br />
soţii şi copiii noştri!<br />
Înturnind privirea după asemenea strigăt, comisoaia văzu pe jupân Manole rânjind în barba-i mare. Se<br />
aşeză în prund cu mânie ca într-un cuibar al fustelor şi cu destulă greutate o ridicară de subsuori roabele,<br />
ca s-o ducă la curte.<br />
Deşi nu era prea ager întru înţelegerea sufletului semenilor săi, vistiernicul putea ceti cu destulă uşurinţă<br />
bucuria lui Ionuţ. Îşi vedea propria lui bucurie de altădată, când intrase subt aripa ocrotitoare a celor mari.<br />
Căci nimic nu-i mai cald şi mai răcoritor, îşi făcea domnia sa socoteală, decât mila lui Vodă. De asemeni —<br />
îşi urma domnia sa judecata — bun lucru este îmbielşugarea. Potrivit lucru iarăşi să ai soţie cu slăvit obraz.<br />
De câte ori îl întovărăşeşte la scaunul Sucevii, jupâneasă Candachia nu se arată niciodată bucuroasă aşa<br />
cum s-ar cuveni soţiei unui vistiernic. Umblă întunecată până acolo şi cu greu se hotărăşte să se<br />
însenineze. Ştiut este că, dintre toate jupânesele care se arată la slujbele sfintei mitropolii, ori la alaiurile<br />
boierilor când trece măria sa Ştefan-Vodă, nici una n-are înfăţişare ca a Candachiei, ca şi cum ar veni<br />
atunci de la petrecerile lui Crai Cazimir de la Varşava, aşa încât se uită boieroaicele ponciş la dumneaei ca<br />
la o duşmancă; însă cunoaşte el că acel zâmbet încremenit al soţiei sale nu-i pentru bucuria ei, ci pentru<br />
plăcerea lui. Şi Candachia depărtează de la sine ceea ce pentru altele ar fi desfătare şi se ruşinează de<br />
câte ori află despre răutăţile care se petrec între măririle lumii, la curţile domnilor şi crailor. Se spun multe<br />
şi despre scaunul Domniei noastre, căci oamenii trăitori în huzur şi lene sunt aceiaşi pretutindeni. Place-i<br />
poate jupânesei Candachia să audă ce se spune şi râde subţire, privind printre gene; însă faptele le<br />
leapădă de la sine, scuturându-şi de o parte şi de alta a tâmplelor mânile împodobite cu giuvaeruri.<br />
— N-aş putea spune că nu-mi plac drumurile măriei sale, zise jupâneasă Candachia, înturnând o privire<br />
plăcută spre soţul său. Îmi plac mai mult decât Suceava, unde e atâta zavistie în partea femeiească. Pe<br />
când aici e linişte, de când slujitorii măriei sale au spârcuit lotrii. Poţi umbla în voie şi fără de grijă. Am fi<br />
putut face popas de sară la Baia, unde găsim ospătărie curată ca în Ţara Nemţască.<br />
— Găsim asemenea ospătărie şi la Suceava, răspunse vistiernicul. Tot după gustul dumnitale. Deoarece<br />
nu suferi să stăm la prietini ori la rudenii, am găsit acolo bun adăpost la Iohan Roşu. Leahul acesta Iohan<br />
Roşu e vrednic neguţător. Duce vin de la Moldova la curtea lui Crai. Nevasta lui cunoaşte meşteşuguri de<br />
pieptănături.<br />
— Crezi, domnia ta, vistiernice, că mai ales pentru aşa ceva îmi place mie să poposesc la Iohan Roşu<br />
— Nu spun asta.<br />
— Şi socoti că-mi place să stau în acel loc unde se uită oamenii unii la alţii peste capete, încât nici nu le