CAPITOLUL VI
SE VEDE CE MAI SPUNE JUPÂNEASA ILISAFTA ŞI CUM SE GĂTEŞTE UN OSPĂŢ DOMNESC SUB STREŞINA PĂDURII În vremea asta jupâneasa Ilisafta găsise o clipă de răgaz ca să-şi desfacă de pe dumneaei o parte din straiele de deasupra să se aşeze pe un scăunel, în iatac, în faţa oglinzii şi să se lese în mâna nanei Chira, cămărăşiţa dumnisale şi ţiganca dumnisale de taină. Acel odor scump de la părinţi, trecut în foaia de zestre, nu era prea mare; abia îşi putea vedea în el obrazul. Era un bun tovarăş de pribegii şi suferinţi, care-i arătase cândva strălucita dumnisale frumuseţă de la douăzeci de ani. Acuma îi răsfrângea ochii obosiţi, însă o pieliţă a obrazului încă subţire şi moale. — Cred, nană Chiră, vorbea cu mulţămire comisoaia, că puţine jupânese, — vorbesc mai ales de cele tinere, — pot să se laude c-un obraz ca al meu. — Puţine. Ar trebui să se laude măcar jupâneasă Candachia, nora măriei tale, dar nici dumneaei nu poate. Vorbind, Chira cămărăşiţa dădea ocol scaunului, purtându-şi degetele răsfirate în jurul acelui cap boieresc, scump cel puţin cât şi oglinda de Veneţia. Roaba era cu douăzeci de ani mai în vârstă decât stăpâna (era trecută şi ea în foaia de zestre) şi avea obrazul cu pieliţa neagră la fel de subţire ca al comisoaiei. Nu îndrăznea să arate asta prin vorbe; dar jupâneasă Ilisafta îi zărea din când în când un colţ al feţei în oglindă. — Nimeni din ziua de azi, Chiră, băgă de samă jupâneasa Ilisafta, nu mai ştie ce ştiau cei de demult. Apa cu care mi-ai spălat totdeauna obrazul, dimineţile, o cunosc puţine femei. Ai jurat să n-o spui. Fete, noi n- avem la casa noastră. Aşa că are să rămâie neştiută, să nu se mai bucure nimeni de ea. — Poate or mai fi fiind unele muieri care vor fi aflat-o din altă parte, zise cu îndoială Chira. Apă de mătăciune, făcută cu omăt din luna lui mărţişor. Te miri cum or fi aflat din spusele oamenilor de demult, căci se găsesc destule neveste viclene. Numaicât nu cunosc descântecul care trebuie să însoţească strecuratul fierturii. Grăind, roaba muia postavul alb în apa de mătăciune şi freca cu grijă obrazul stăpânei ei, mai ales în locurile unde pielea era mai încreţită, la coada ochilor şi sub bărbie. — Nu mai departe decât acu cincisprezece ani, când eram în pribegie cu comisul în Ţara Muntenească, urmă jupâneasa, se dusese vestea la curtea lui Vlad-Vodă despre o frumuseţă de la Moldova. Acea frumuseţă era Ilisafta lui Păr-Negru. Când m-am dus apoi cu comisul şi am stat un timp la Cetatea Dâmboviţei, râdeau unii din boierii munteni şi sfătuiau pe comis să se teamă, căci, simţind turcii din olatul Dunării că se găseşte aşa lucru de preţ aproape de dânşii, or trimite oşti să bată Cetatea, ca să-l dobândească. Ehei, Chiră, dacă nu s-ar fi întâmplat să aibă măria sa Vodă Ştefan dragoste pentru comis ca pentru un prietin şi milă ca pentru un slujitor credincios, cine ştie ce-ar fi fost! — Asta-i cunoscut de noi, oftă ţiganca. Dar mai bine stăpână la locul dumnitale, decât să muşte Domnia din măr şi pe urmă să-l arunce la marginea drumului. — Aşa li se şi cuvine, Chiră, celor care n-au a cătare minte. Am fost cu credinţă şi cu dreptate comisului o viaţă, ceea ce nu se poate spune despre dumnealui. Fiind parte bărbătească şi având dumnealui atâtea strădanii, l-am iertat. Ce-aş putea însă spune eu despre o noră a mea, căreia îi sticlesc ochii ca unui demon, când i se arată înainte obraz domnesc Încaltea dacă ar umbla îmbrăcată cuviincios. Dar aşa, straiele ei, şi juvaerurile ei, şi părul ei pe care-l scoate la vedere, ca şi cum ar fi încă fecioară, toate-s tocmai ca la curtea crăiască de la Varşava. Să fiu eu în locul măriei sale, aş da poruncă jupâneselor moldovence să fie mai cuviincioase. Eu porunca asta n-o pot da, însă de brăzdat o brăzdez, când îmi vine dumneaei la îndămână. Se mai socoate şi frumuseţa lumii, decât îţi vine să crapi când o auzi. Anţărţ, s-a aşezat drept în priveliştea măriei sale şi îşi înturna obrazul când la dreapta, când la stânga, ca să i să vadă cerceii de aur. Parcă Vodă n-ar avea alte gânduri şi alte griji! Măria sa umbla atunci în sfaturi ascunse cu unii boieri şi căpitani, căutând trecătorile munţilor şi pregătind ce ştia măria sa pentru războiul care a fost mai pe urmă, cu Matiaş-Crai. Ce să spun În noroacele oamenilor este o anumită rânduială, precum spunea tatăl meu, şătrarul Mirăuţă, Dumnezeu să-l odihnească. Unii oameni, spunea dumnealui şătrăresei Ilinca, pe când eram o copilită şi trăiam la Drăgoteni; unii oameni au asemenea noroc în viaţă, încât stai şi te minunezi. Orice ar face, toate le merg din plin. Pot fi leneşi, pot fi proşti, treburile lor înfloresc. Îs urâţi şi se bucură de dragoste. Cad jos pe drum drept şi găsesc o pungă cu galbini. Fiecare om are un urs al său. Acela are rânduială să umble şi să lucreze pentru omul lui. Cel norocos are un urs slab şi ogaratic — căci acel urs umblă, caută, se străduieşte şi se sfarmă pentru domnul său, ca să le aibă toate de-a gata şi să-i iasă în plin; pe când cel fără noroc are un urs leneş, care toată ziua şade la umbră de smeură şi se sparge de gras. Aşa, uitându-mă eu la unii şi la alţii, văd că lui Cristea al meu şi jupânesei sale Candachia le merg toate uşor şi îmbielşugat. Ştiu ce fel de urs au: numai pielea şi ciolanele; geme şi gâfâie întru mare strădanie; pe când al lui Simion doarme la umbră şi mârâie din când în când alungind cu laba muştele. Ce va fi având acest fecior al meu, pe care l-am ţinut cu mai multă dragoste la sân, fiind întâiul rod de dragoste; ce va fi având de-i merg toate cu aşa de puţintel spor La dragoste nu i-a mers; în boierie nu s-a îmbulzit şi a poftit în genunchi pe măria sa ca să-l lese al doilea comis aicea, la Timiş. Negoţuri nu se pricepe să facă. Chimirul i-i totdeauna spart, aşa că nu se ţine în el un galben. N-are alt dar decât al băuturii de vin, întru care într-adevăr e vrednic. Precum spune el singur, vinului nu i-i dat să-l bea orice slăbănog. Îmi vine uneori să pun argaţii să împletească harapnice şi să pârlească ţepuşe: să caute ursul cel leneş care trăieşte pe aici prin preajmă, să-l puie pe fugă şi să-l iuţească. Aşa s-ar schimba treburile poate şi pentru
- Page 2 and 3: MIHAIL SADOVEANU FRAŢII JDERI Volu
- Page 4 and 5: DESPRE HRAMUL SFINTEI MĂNĂSTIRI N
- Page 6 and 7: Petru Aron-Vodă. Îndată ce m-au
- Page 8 and 9: chiote. De pe zidurile mănăstirii
- Page 10 and 11: AICI SE ARATĂ UN VOIEVOD MARE ŞI
- Page 12 and 13: — Prea sfinţite, grăi Domnul ap
- Page 14 and 15: fecior al lui Jder. — A fost feci
- Page 16 and 17: SE VEDE CUM SE LEAGĂ O FRĂŢIE DE
- Page 18 and 19: tovărăşia. — Poate-i bună, m
- Page 20 and 21: una şi a oamenilor de rând alta.
- Page 22 and 23: SE VĂDESC ŞI ALTE CUSURURI ALE PR
- Page 24 and 25: Acolo descăleca şi trase din cobu
- Page 26 and 27: — Eşti vânător tânăr, mânzu
- Page 28 and 29: ÎN CARE SE ÎNFĂŢIŞEAZĂ COMISU
- Page 30 and 31: domnească şi răspundere mare. De
- Page 32 and 33: — Dascălul spune că sunt nişte
- Page 34 and 35: — Are să-ţi poruncească iar.
- Page 38 and 39: Simion. Despre părintele Nicodim n
- Page 40 and 41: Mai înainte decât toţi, pe drumu
- Page 42 and 43: CAPITOLUL VII
- Page 44 and 45: mi se dea drumul din strânsoare. C
- Page 46 and 47: unii şi de alţii până ce a obli
- Page 48 and 49: Îşi lăsă slujitorii şi urmă p
- Page 50 and 51: UMBLÂND PE DRUMUL SUCEVII, IONUŢ
- Page 52 and 53: Jupâneasă Candachia se oţărî.
- Page 54 and 55: aveţi vreme. Adevăr vă spun că
- Page 56 and 57: ÎN CE CHIP JDER CEL MITITEL A AJUN
- Page 58 and 59: Ciudat i se părea coconului domnes
- Page 60 and 61: — Nu înţeleg de ce îndrăzneal
- Page 62 and 63: CAPITOLUL X
- Page 64 and 65: asfinţitului Domnul îşi ridică
- Page 66 and 67: ăspuns la o întrebare a noastră.
- Page 68 and 69: trebuia să găsească pe dumnealui
- Page 70 and 71: puie în mâna domniei tale. — N-
- Page 72 and 73: CAPITOLUL XI
- Page 74 and 75: capra căruţii mormăi repezit câ
- Page 76 and 77: năluciri mincinoase, atunci însea
- Page 78 and 79: acuma nevoie de el. Poate că nu mu
- Page 80 and 81: CAPITOLUL XII
- Page 82 and 83: cară bune şi boi voinici. După s
- Page 84 and 85: Dintr-odată detună chiot şi larm
- Page 86 and 87:
Dinspre fumegare şi dinspre râpă
- Page 88 and 89:
DESPRE IEŞIREA ÎN PRADĂ A TĂTAR
- Page 90 and 91:
doilea comis de la Timiş, ca să a
- Page 92 and 93:
primească, în judecata lui, o des
- Page 94 and 95:
CAPITOLUL XIV
- Page 96 and 97:
căldări de apă de la fântână
- Page 98 and 99:
Sara, cei trei fraţi au făcut un
- Page 100 and 101:
CAPITOLUL XV
- Page 102 and 103:
Cinstiţii comişi se îmblânziră
- Page 104 and 105:
chiamă ajutor pe comisul Manole ş
- Page 106 and 107:
CAPITOLUL XVI
- Page 108 and 109:
Ce părere are Simion despre asta S
- Page 110 and 111:
Din iatac vistiernicul se năcăjea
- Page 112 and 113:
Călugărul trase în casă după s
- Page 114 and 115:
Poftesc pe părintele nostru, sfâr
- Page 116 and 117:
UNDE ŞI CUM L-AU GĂSIT JDERII CEI
- Page 118 and 119:
Pârcalabul Goian îl privi nedumer
- Page 120 and 121:
dea samă de ele lui Alah-Dumnezeu.
- Page 122 and 123:
Înturnându-se amândoi spre balta
- Page 124:
Table of Contents Title page CAPITO