Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
copilăriei cu atâţia copii în casa noastră: Eu - copilul mamei, tata<br />
- copilul bunicului, bunicul - copilul străbunicului şi toţi, în culmea<br />
vârstei lor, ţinteau spre suta de ani. Aşa că, aproape se ajungeau<br />
unii pe alţii cu bătrâneţea şi tot copii se chema că erau !<br />
Mă gândeam deseori cu îngrijorare la ziua când voi ajunge<br />
şi eu bunic. Auzeam deseori că bătrânii dau în mintea copiilor.<br />
Eu cred însă că bătrânii sunt nişte copii în toată firea. Nimic nu<br />
poate fi mai minunat decât să rămâi, mereu, copil. Să fii la nesfârşit<br />
copilul cuiva, dragostea puberă a cuiva...<br />
Cu toate frământările acestea îmi doream cu nerăbdare să<br />
ajung mai repede flăcău. Din ce pricină Vă mărturisesc chiar<br />
acum; începuseră să-mi sfârâie călcâiele după fete, când abia îmi<br />
răsărise puful sub nas.<br />
Pubertatea o pierdusem, neştiută, undeva pe drum, gustasem<br />
din ea o gură din cireşele niciodată coapte ale lunii mai, aşa<br />
că adolescenţa mea începea în dimineaţa aceea de aprilie. Mirosea<br />
a floare de cireş, a muşchi de pădure, a iarbă verde. Mama deschidea<br />
larg fereastra, îndemna aerul răcăros şi proaspăt din pădurea<br />
ce stătea să cadă peste acoperiş, să intre în casă. Apoi ţesea<br />
de zor în timp ce eu leneveam în pat, trăgeam cuvertura peste urechi,<br />
să nu aud zornăitul suveicii şi scârţâiala iţelor. În dreptul gurii<br />
şi nasului lăsam o deschizătură să poată intra aerul cu toate aromele<br />
proaspete din pădure. Atunci somnul era cel mai dulce şi<br />
visele frumoase. De fapt, aveam mereu acelaşi vis, şi seara şi dimineaţa,<br />
înainte de răsăritul soarelui. Se făcea de fiecare dată că<br />
era toamnă şi alergam prin iarba Alunişului. Căldura aşternutului<br />
îmi ţinea oasele moi, iar visele nu se încumetau nici ele, copleşite<br />
de căldură, să se avânte spre anotimpurile reci. Se făcea că alergam<br />
prin iarbă după Ilinca, fosta mea colegă din clasele primare. Nu<br />
mai era fetiţa cu fundiţe roz, cu şosete albe, cu ghiozdănelul în<br />
spate, pe care o tăvălisem naiv şi fără motivul incriminal al vreunei<br />
alt fel de provocări de atâtea ori prin iarbă. Acum era aproape femeie.<br />
Era, sau doar mie mi se părea, obişnuit s-o ştiu în nemişcarea<br />
clipei Numai eu, parcă rămăsesem în urmă. Ea se tot depărta.<br />
Alergam în spatele ei pe un drum imaginar, în timp ce distanţa<br />
dintre noi se tot mărea. Alergam şi alergam după ea şi ea mergea<br />
160