You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
masă, iar pe cei mărişori îi lua la el în atelier pentru a-i iniţia în<br />
meserie. De fete nu se ocupa câtuşi de puţin. Era treaba Aristiţei<br />
să le înveţe să spele, să cârpească, să gătească, dar cel mai important<br />
– să fie supuse. De măritat era musai ca până la şaptesprezece<br />
ani să le mărite. Băieţii trebuiau să părăsească părintescul leagăn<br />
la douăzeci şi doi de ani. Era lege. Cât erau în armată, le cumpăra<br />
loc de casă, tocmea constructori şi ridica locuinţă înaltă, cu multe<br />
camere. Dar nu o termina. Stoleria şi-o făcea fiecare stăpân al noului<br />
cămin, dovedind prin aceasta că e demn de a fi acceptat în<br />
breaslă. Tot atunci, ca anexă a gospodăriei, undeva mai în fundul<br />
curţii, aceştia începeau să pună fundaţie atelierului de tâmplărie.<br />
Acum Mircea îl mai avea alături doar pe mezin, pe Siprian. Lui îi<br />
înălţa casă cu nivel. Poate din teamă că n-o să aibă pe cineva alături<br />
la bătrâneţe, acestuia îi rostui silişte undeva prin vecini, la<br />
două-trei garduri distanţă.<br />
În ziua aceea mintea nu îi stătea tocmai la ce lucra, dar<br />
se ştia prea rutinat ca să i se întâmple un accident. Şi totuşi, când<br />
mâinile încordate porniră să împingă bucata de lemn spre pânza<br />
ce se rotea într-o exaltare nebună, chiar atunci se auzi strigat de<br />
undeva din spate, din pragul atelierului. În aceeaşi clipă, un fior<br />
ascuţit, pornit din degetul arătător, îi trecu prin umăr, prin şira<br />
spinării şi se opri în mijlocul creierului. Un lichid cald, lipicios îi<br />
inundă palma dreaptă. Coborând privirea spre punctul de lucru,<br />
zări la oarece distanţă de pânza circulară ceva suspect şi totodată<br />
atât de familiar. Cum putea să nu-şi recunoască propriul deget<br />
Refuzând să-şi focalizeze vederea, îşi ridică domol mâna până în<br />
dreptul ochilor. Prin ceaţă îşi zărea podul palmei năclăit de parcă<br />
era ignatul. Arătătorul, cele două falange şi jumătate lipsă, erau<br />
înlocuite de o arteziană roşie.<br />
– Prost! Prost! Prost!...<br />
Rosti plin de ciudă Mircea când realiză situaţia. În felul<br />
acesta se autoincluse în grupul celor ciuguliţi de sculele de muncă,<br />
fiindcă atunci când auzea că unul sau altul din breaslă „a păţit-o”,<br />
el zicea cu superioritate: „Proşti, dom’le, proşti!”. De altfel,<br />
Mircea împărţea lumea în două categorii: deştepţi şi proşti. Acum<br />
făcea parte dintre cei din urmă, fiind primul care admitea asta.<br />
140