implementarea dispoziţiilor civile din noul Cod civil - CSM
implementarea dispoziţiilor civile din noul Cod civil - CSM
implementarea dispoziţiilor civile din noul Cod civil - CSM
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
Proiect finanţat de Uniunea Europeană<br />
Facilitatea de Tranziţie FT 2007/19343.07.01.02.14<br />
Continuarea asistenţei tehnice pentru consolidarea<br />
reţelei de formatori a Şcolii Naţionale de Grefieri (SNG)<br />
şi pentru îmbunătăţirea abilităţilor lor de predare<br />
în ceea ce priveşte <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> şi <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> penal<br />
Judecător ÎCCJ<br />
A<strong>din</strong>a Georgeta Nicolae<br />
Capitolele I - VIII<br />
Profesor doctor<br />
Marilena Uliescu<br />
Capitolele IX - XV<br />
- Bucureşti 2010 -
CUPRINS<br />
CONSIDERAŢII PRELIMINARE<br />
1. Prezentare generală …………………………………………....…... 12<br />
2. Unele precizări conceptuale şi de or<strong>din</strong> terminologic …………….. 14<br />
CAPITOLUL I.<br />
NOŢIUNEA ACTULUI JURIDIC CIVIL ……………………...… 16<br />
1.1. Contractul. Definiţie. Trăsături caracteristice ………………….. 16<br />
1.1.1. Definiţie ………………………………………………. 16<br />
1.1.2. Principii ……………………………...……………….. 17<br />
1.1.3. Reglementarea interdicţiei de a contracta ………...….. 17<br />
1.2. Actul juridic unilateral. Noţiune. Feluri de acte unilaterale …… 18<br />
1.2.1. Definiţie ………………………………………………. 18<br />
1.2.2. Clasificare …………………………………………….. 19<br />
1.2.2.1. Acte unilaterale supuse comunicării<br />
1.2.2.2. Promisiunea unilaterală<br />
1.2.2.3. Promisiunea publică de recompensă<br />
1.3. Clasificarea contractelor. Criterii de clasificare …..…………... 24<br />
1.3.1. Criterii de clasificare …………………………………. 24<br />
1.3.1.1. După existenţa sau nu a unei obligaţii în<br />
contrapartidă la momentul încheierii actului<br />
1.3.1.2. După scopul urmărit de părţi<br />
1.3.1.3. După cunoaşterea existenţei şi întinderii drepturilor<br />
şi obligaţiilor<br />
1.3.1.4. După rolul voinţei părţilor<br />
1.3.1.5. După modalitatea negocierii clauzelor contractului<br />
1.3.1.6. După structura lor<br />
CAPITOLUL II.<br />
FORMAREA CONTRACTULUI. CONDIŢII ESENŢIALE ….... 30<br />
2.1. Elemente structurale ale încheierii valabile a contractului …..... 30<br />
2.1.1. Enumerare …………………………………………..... 30<br />
2.2. Capacitatea de a contracta ……………………………………... 31
2.2.1. Noţiuni generale ……………………………………… 31<br />
2.2.1.1. Definiţie<br />
2.2.1.2. Principiul capacităţii de a contracta. Excepţii.<br />
2.2.1.3. Capacitatea persoanei juridice<br />
2.2.1.4. Sancţiunea nerespectării incapacităţii de a încheia<br />
acte juridice<br />
2.3. Consimţământul …………………………………………………. 36<br />
2.3.1. Noţiuni generale …………………………………….... 36<br />
2.3.1.1. Definiţie<br />
2.3.1.2. Mecanismul formării contractului<br />
2.3.2. Valabilitatea consimţământului.<br />
Viciile de consimţământ …………….……………...… 37<br />
2.3.2.1. Condiţii de validitate a consimţământului<br />
2.3.2.2. Lipsa discernământului<br />
2.3.2.3. Viciile de consimţământ. Enumerare<br />
2.3.3. Eroarea-viciu de consimţământ ………………………. 38<br />
2.3.3.1. Definiţie şi reglementare<br />
2.3.3.2. Condiţii<br />
2.3.3.3. Aspecte particulare (eroarea nescuzabilă,<br />
eroarea asumată, eroarea de calcul)<br />
2.3.3.4. Sancţiune<br />
2.3.4. Dolul-viciu de consimţământ ………………………… 42<br />
2.3.4.1. Definiţie şi reglementare<br />
2.3.4.2. Condiţii<br />
2.3.4.3. Sancţiune<br />
2.3.5. Violenţa ………………………………………………. 46<br />
2.3.5.1. Definiţie şi reglementare<br />
2.3.5.2. Condiţii<br />
2.3.5.3. Violenţa săvârşită de un terţ<br />
2.3.5.4. Sancţiune<br />
2.3.6. Leziunea ……………………………………………… 49<br />
2.3.6.1. Definiţie şi reglementare<br />
2.3.6.2. Condiţii<br />
2.3.6.3. Sancţiune<br />
2.4. Obiectul contractului ……………………………………………. 51<br />
2.4.1. Noţiuni generale …………………………………….... 51<br />
2.4.2. Valabilitatea obiectului ………………………………. 52<br />
2.4.2.1. Condiţii de validitate. Enumerare<br />
2.4.2.2. Sancţiune<br />
2
2.5. Cauza ……………………………………………………………. 54<br />
2.5.1. Noţiuni generale ……………………………………… 54<br />
2.5.1.1. Definiţie şi reglementare<br />
2.5.2. Valabilitatea cauzei ………………………………...… 54<br />
2.5.2.1. Condiţii de validitate. Enumerare<br />
2.5.2.2. Proba cauzei<br />
2.5.2.3. Sancţiune<br />
2.6. Forma actului juridic …………………………………………… 57<br />
2.6.1. Definiţie ………………………………………………. 57<br />
2.6.2. Principiul consensualismului …………………………. 57<br />
2.6.3. Forma cerută ad validitatem (ad solemnitatem) ……… 58<br />
2.6.3.1. Definiţie<br />
2.6.3.2. Sancţiune<br />
2.6.4. Forma ad probationem ……………………………….. 60<br />
2.6.4.1. Definiţie<br />
2.6.4.2. Sancţiune<br />
2.6.5. Forma cerută pentru opozabilitate faţă de terţi ……….. 61<br />
2.6.5.1. Definiţie<br />
2.6.5.2. Sancţiune<br />
CAPITOLUL III.<br />
NULITATEA ACTULUI JURIDIC ………………………………. 63<br />
3.1. Dispoziţii generale ……………………………………………… 63<br />
3.1.1. Noţiune ……………………………………………….. 63<br />
3.2. Clasificarea nulităţilor. Categorii de nulităţi …………………... 63<br />
3.2.1. Criterii de clasificare …………………………………. 63<br />
3.2.2. Categorii de nulităţi<br />
Nulitatea absolută şi nulitatea relativă …….…………. 66<br />
3.2.3. Regimul juridic al nulităţii …………………………… 67<br />
3.2.3.1. Noţiune<br />
3.2.3.2. Regimul juridic al nulităţii absolute<br />
3.2.3.3. Regimul juridic al nulităţii relative<br />
3.2.3.4. Comparaţie de regim juridic între nulitatea absolută<br />
şi nulitatea relativă<br />
3.3. Efectele nulităţii …...……………………………………………. 71<br />
3.3.1. Noţiune ……………………………………………….. 71<br />
3.3.2. Principiul retroactivităţii efectelor nulităţii ……...…… 72<br />
3.3.2.1. Noţiune<br />
3
3.3.2.2. Consecinţele aplicării principiului retroactivităţii<br />
efectelor nulităţii. Repunerea în situaţia anterioară<br />
3.3.2.3. Situaţia contractelor cu executare succesivă<br />
3.3.2.4. Situaţia debitorului de bună-cre<strong>din</strong>ţă<br />
3.3.3. Excepţii de la repunerea părţilor în situaţia anterioară .. 74<br />
3.3.4. Efectele nulităţii faţă de terţi …………………………. 75<br />
3.4. Reguli de drept care înlătură efectele nulităţii………………….. 77<br />
3.4.1. Precizări prealabile …………………………...………..77<br />
3.4.1.1. Conversiunea actului juridic<br />
3.4.1.2. Validarea contractului<br />
3.4.1.3. Validitatea aparenţei în drept (error communis facit<br />
ius)<br />
3.4.1.4. Principiul răspunderii <strong><strong>civil</strong>e</strong> delictuale<br />
(frauda comisă de incapabil)<br />
CAPITOLUL IV.<br />
EFECTELE CONTRACTULUI ………….……………………….. 82<br />
4.1. Efectele contractului între părţi ………………………………… 82<br />
4.1.1. Noţiune. Reglementare ……………………………….. 82<br />
4.1.1.1. Principiile efectelor între părţi. Enumerare<br />
4.1.2. Principiul forţei obligatorii …………………………… 82<br />
4.1.2.1. Excepţie de la obligativitatea efectelor<br />
4.1.3. Principiul irevocabilităţii efectelor contractului ……… 84<br />
4.1.3.1. Noţiune<br />
4.1.3.2. Excepţii<br />
4.1.4. Principiul relativităţii efectelor contractului<br />
între părţi …………………………….……………….. 86<br />
4.1.4.1. Noţiune<br />
4.1.4.2. Conţinut. Categoriile de parte, având-cauză şi terţi<br />
4.1.4.3. Excepţii de la relativitatea efectelor contractului<br />
4.1.4.3.1. Promisiunea faptei altuia<br />
4.1.4.3.2. Simulaţia<br />
4.1.4.3.3. Reprezentarea<br />
4.1.4.3.4. Stipulaţia pentru altul<br />
4.1.5. Principiul opozabilităţii efectelor contractului<br />
faţă de terţi …………………………………….……… 91<br />
4.1.5.1. Noţiune şi conţinut<br />
4
CAPITOLUL V.<br />
PRESCRIPŢIA EXTINCTIVĂ. NOŢIUNE ŞI EFECTE ……….. 94<br />
5.1. Noţiunea prescripţiei extinctive ……...…………………………. 94<br />
5.1.1. Definiţie şi reglementare ……………………………... 94<br />
5.2. Efectul prescripţiei extinctive …...………………………………. 95<br />
5.2.1. Reglementare …………………………………………. 95<br />
5.2.2. Accepţiune ……………………………………………. 95<br />
CAPITOLUL VI.<br />
DOMENIUL PRESCRIPŢIEI EXTINCTIVE …………….……... 97<br />
6.1. Noţiunea şi determinarea domeniului prescripţiei extinctiv ……. 97<br />
6.1.1. Noţiune ……………………………………………….. 97<br />
6.1.2. Determinarea domeniului prescripţiei extinctive.<br />
Criterii ………………………………..……………….. 97<br />
a) Domeniul prescripţiei extinctive în categoria drepturilor<br />
patrimoniale<br />
b) Domeniul prescripţiei extinctive în categoria drepturilor<br />
personale nepatrimoniale. Regula imprescriptibilităţii<br />
6.1.3. Aspecte speciale privind domeniul prescripţiei extinctive<br />
reglementate de <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> ……………………... 101<br />
6.1.3.1. Situaţia drepturilor accesorii<br />
6.1.3.2. Situaţia prestaţiilor succesive<br />
6.1.3.3. Prescripţia dreptului la acţiune privind creanţa<br />
garantată<br />
6.1.3.4. Compensaţia şi dreptul de retenţie<br />
6.2. Modul în care operează prescripţia extinctivă ……….………... 103<br />
6.2.1. Invocarea prescripţiei extinctive ……………………. 103<br />
6.2.1.1. Titularii dreptului de invocare a prescripţiei<br />
6.2.1.2. Mijloacele procesuale de invocare a prescripţiei<br />
6.2.1.3. Momentul până la care se poate invoca prescripţia<br />
6.2.2. Renunţarea la prescripţia extinctivă ……………….... 109<br />
6.2.2.1. Noţiune<br />
6.2.2.2. Condiţiile renunţării<br />
6.2.2.3. Formele renunţării<br />
6.2.2.4. Efectele renunţării<br />
5
CAPITOLUL VII.<br />
CURSUL PRESCRIPŢIEI EXTINCTIVE ………….…………... 112<br />
7.1. Începutul prescripţiei extinctive ……………………………….. 112<br />
7.1.1. Regula generală privind începutul prescripţiei<br />
extinctive …………………………………………… 112<br />
7.1.2. Reguli speciale privind începutul prescripţiei<br />
extinctive înscrise în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> ……………...… 113<br />
A) Dreptul la acţiunea în executarea obligaţiilor de a da sau<br />
a face<br />
B) Dreptul la acţiunea în restituirea prestaţiilor<br />
C) Dreptul la acţiunea în executarea prestaţiilor succesive<br />
D) Dreptul la acţiunea în anularea actului juridic<br />
E) Dreptul la acţiunea în repararea pagubei cauzate printr-o<br />
faptă ilicită<br />
7.2. Suspendarea cursului prescripţiei extinctive …...……………... 118<br />
7.2.1. Noţiune ……………………………………………… 118<br />
7.2.2. Efectele suspendării prescripţiei extinctive …………. 122<br />
7.2.2.1. Efectul general<br />
7.2.2.2. Efectul special<br />
7.3. Întreruperea cursului prescripţiei extinctive …………………... 123<br />
7.3.1. Noţiune ……………………………………………… 123<br />
7.3.2. Efectele întreruperii prescripţiei extinctive …………. 127<br />
7.3.3. Beneficiul întreruperii prescripţiei extinctive …...….. 127<br />
7.4. Termenele de prescripţie extinctivă …………………………… 128<br />
7.4.1. Termenul general de prescripţie extinctivă …………. 128<br />
7.4.2. Termene speciale de prescripţie extinctivă …………. 129<br />
7.4.2.1. Termenul de 10 ani<br />
7.4.2.2. Termenul de prescripţie de 2 ani<br />
7.4.2.3. Termenul de prescripţie de 1 an<br />
CAPITOLUL VIII.<br />
DECĂDEREA.<br />
NOŢIUNE, REGLEMENTARE ŞI REGIM JURIDIC ………... 132<br />
8.1. Definiţie………………………………………………………… 132<br />
8.2. Reglementare…………………………………………………… 132<br />
8.2.1. Absenţa reglementării în <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> de la 1865 ……. 132<br />
8.2.2. Reglementarea actuală ………………………………. 133<br />
6
8.3. Instituirea termenelor de decădere ……………………………. 133<br />
8.3.1. Instituirea termenelor de decădere prin lege sau prin<br />
voinţa părţilor ………………………………………. 133<br />
8.4. Regimul juridic şi efectele decăderii …...……………………… 134<br />
8.4.1. Regimul juridic al termenelor de decădere …………. 134<br />
8.4.1.1. Suspendarea termenelor de decădere<br />
8.4.1.2. Întreruperea termenelor de decădere<br />
8.4.2. Renunţarea la beneficiul decăderii ………………….. 135<br />
8.4.3. Invocarea decăderii …………………………………. 136<br />
8.5. Regimul juridic al decăderii comparativ cu cel al prescripţiei<br />
extinctive …...………………………………………………….. 137<br />
8.5.1. Comparaţie între prescripţia extinctivă şi decădere .... 137<br />
8.5.1.1. Asemănări<br />
8.5.1.2. Deosebiri<br />
CAPITOLUL IX.<br />
DREPTUL DE PROPRIETATE ………………………………… 139<br />
9.1. Proprietatea privată ……………………………………….…... 139<br />
9.1.1. Definirea legală a dreptului de proprietate ……..…… 139<br />
9.1.2. Conţinutul juridic ……….………………………...… 139<br />
9.1.3. Caracterele juridice ale dreptului de proprietate ….… 140<br />
9.1.4. Limitele exercitării dreptului de proprietate privată ... 142<br />
9.1.5. Dobândirea dreptului de proprietate ………………… 142<br />
9.1.6. Riscul pieirii bunului ………………………………... 144<br />
9.1.7. Întinderea dreptului de proprietate asupra terenurilor.. 144<br />
9.1.8. Stingerea dreptului de proprietate ………………...… 145<br />
9.1.8.1. Pieirea bunului<br />
9.1.8.2. Abandonarea unui bun mobil<br />
9.1.8.3. Exproprierea<br />
9.1.8.4. Confiscarea<br />
9.2. Dreptul de proprietate publică ………………………………… 150<br />
9.2.1. Cadrul de reglementare ……………………………... 150<br />
9.2.2. Titularii dreptului de proprietate publică ………….... 152<br />
9.2.3. Conţinutul, limitele şi caracterele dreptului de proprietate<br />
publică ………….…………………………………... 152<br />
9.2.4. Modurile de dobândire şi de stingere a dreptului de<br />
proprietate publică ………………………………..… 154<br />
9.2.5. Caracterele dreptului de proprietate publică ………... 155<br />
7
9.2.6. Exercitarea dreptului de proprietate publică ………... 155<br />
9.2.7. Drepturile reale derivate <strong>din</strong> dreptul de proprietate<br />
publică …………………………………………..….. 156<br />
A. Dreptul de administrare<br />
B. Dreptul de concesiune<br />
C. Dreptul de folosinţă gratuită<br />
CAPITOLUL X.<br />
LIMITELE JURIDICE ALE DREPTULUI DE PROPRIETATE<br />
DIN NOUL COD CIVIL ÎN RAPORT<br />
CU SERVITUŢILE NATURALE ŞI LEGALE<br />
REGLEMENTATE ÎN CODUL CIVIL ….....…………………... 164<br />
10.1. Limitele legale ………………………………………………... 164<br />
10.1.1. Folosirea apelor ………………………………….… 165<br />
10.1.2. Alte limite legale – fostele servituţi stabilite de lege 167<br />
10.1.3. Dreptul de trecere ………………………………….. 167<br />
10.1.4. Limite legale – dreptul de trecere pentru utilităţi ….. 168<br />
10.2. Limite convenţionale …………………………………………. 169<br />
10.3. Limite judiciare ………………………………………………. 171<br />
CAPITOLUL XI.<br />
DEZMEMBRĂMINTELE DREPTULUI DE PROPRIETATE. 173<br />
11.1. Superficia ………………………………………………...…… 174<br />
11.1.1. Temeiul legal ………………………………………. 174<br />
11.1.2. Caracterele juridice ……………………………...… 175<br />
11.1.3. Dobândirea dreptului de superficie ……………...… 176<br />
11.1.4. Întinderea exercitării dreptului de superficie …...…. 176<br />
11.1.5. Încetarea superficiei ……………………………….. 177<br />
11.2. Uzufructul ……………………………………………………. 178<br />
11.2.1. Obiectul dreptului de uzufruct …………………….. 179<br />
11.2.2. Dobândirea dreptului de uzufruct …………………. 180<br />
11.2.3. Drepturile şi obligaţiile uzufructuarului şi ale nudului<br />
proprietar ………………………………………….. 180<br />
11.2.4. Stingerea uzufructului …………………………...… 181<br />
11.3. Dreptul de uz şi dreptul de abitaţie …………………………... 182<br />
11.4. Dreptul de servitute (servituţile) ……………………………... 182<br />
8
11.4.1. Constituirea servituţii ……………………………… 184<br />
11.4.2. Conţinutul juridic ………………………………….. 184<br />
11.4.3. Drepturile şi obligaţiile proprietarului<br />
fondului dominant ……………………………….… 186<br />
11.4.4. Stingerea servituţilor ………………………………. 186<br />
CAPITOLUL XII.<br />
NOI INSTITUŢII ŞI REGLEMENTĂRI ÎN<br />
CUPRINSUL CODULUI CIVIL .................................................... 187<br />
12.1. Proprietatea periodică ……………………………………….. 187<br />
12.1.1. Temeiul proprietăţii periodice ………………...…… 188<br />
12.1.2. Caracterele juridice …………………………...…… 188<br />
12.1.3. Drepturile şi obligaţiile coproprietarilor ………...… 189<br />
12.1.4. Obligaţia de despăgubire şi excluderea ……………. 189<br />
12.1.5. Încetarea proprietăţii periodice ……………………. 190<br />
12.2. Fiducia ……………………………………………………….. 190<br />
12.2.1. Noţiunea …………………………………………… 192<br />
12.2.2. Izvoarele fiduciei ………………………………...… 193<br />
12.2.3. Subiectele fiduciei ……………………………….… 194<br />
12.2.4. Conţinutul contractului ………………………….…. 195<br />
12.2.5. Înregistrarea fiscală, registrul naţional al fiduciilor .. 195<br />
12.2.6. Obligaţia fiduciarului de a da socoteală …………… 196<br />
12.2.7. Puterile fiduciarului …………………………...…… 196<br />
12.2.8. Răspunderea fiduciarului …………………...……… 196<br />
12.2.9. Denunţarea, modificarea şi revocarea contractului ... 197<br />
12.3. Administrarea bunurilor altuia ………………………………. 197<br />
12.3.1. Formele de administrare ………………………...…. 198<br />
12.3.2. Obligaţiile administratorului faţă de beneficiar ….... 199<br />
12.3.3. Răspunderea administratorului …………………….. 199<br />
12.3.4. Obligaţiile administratorului şi ale beneficiarului faţă de<br />
terţi ………….……………….…………………….. 200<br />
12.3.5. Obligaţiile privind inventarul, garanţiile şi<br />
asigurarea …………………….……………………. 201<br />
12.3.6. Administrarea colectivă şi delegarea …………….… 201<br />
12.3.7. Darea de seamă anuală …………………………….. 202<br />
12.3.8. Încetarea administrării ………………………...…… 203<br />
9
CAPITOLUL XIII.<br />
RĂSPUNDEREA CIVILĂ ÎN CADRUL<br />
NOULUI COD CIVIL ...................................................................... 204<br />
13.1. Dispoziţii generale privind răspunderea pentru fapta proprie 204<br />
13.2. Cauzele exoneratoare de răspundere ………………….……... 205<br />
13.3. Răspunderea pentru fapta altuia ……………………….…….. 212<br />
13.4. Răspunderea pentru prejudiciul cauzat de animale sau de<br />
lucruri ……...……………………………….………………… 214<br />
13.5. Repararea prejudiciului în cadrul răspunderii delictuale ….... 216<br />
CAPITOLUL XIV.<br />
CONTRACTELE SPECIALE …………………………….……... 219<br />
14.1. Consideraţii generale ………………………………………… 219<br />
14.2. Contractul de vânzare ……………………………………...… 224<br />
14.3. Contractul de furnizare ………………………………………. 226<br />
14.4. Contractul de report ………………………………………….. 226<br />
14.5. Contractul de locaţiune ………………………………………. 227<br />
14.6. Contractul de antrepriză ……………………………………... 229<br />
14.7. Contractul de societate ……………………………………….. 231<br />
14.8. Contractul de transport ………………………………………. 235<br />
14.9. Contractul de mandat ………………………………………… 236<br />
14.10. Contractul de agenţie………………………………………... 237<br />
14.11. Contractul de intermediere …………………………………. 238<br />
14.12. Contractul de depozit ……………………………………….. 238<br />
14.13. Contractul de împrumut …………………………………….. 239<br />
14.14. Contractul de cont curent …………………………………… 240<br />
14.15. Contractul de cont bancar şi alte contracte bancare ……….. 241<br />
14.16. Contractul de asigurare …………………………………….. 242<br />
14.17. Contractul de întreţinere ……………………………………. 243<br />
14.18. Jocul şi pariul ………………………………………………. 243<br />
14.19. Tranzacţia …………………………………….………….…. 244<br />
10
CAPITOLUL XV.<br />
DREPT SUCCESORAL.<br />
MOŞTENIREA LEGALĂ ŞI TESTAMENTARĂ ……………... 245<br />
15.1. Generalităţi ………………………...………………………… 245<br />
15.1.1. Moştenirea ……………………………………….… 245<br />
15.1.2. Moştenirea legală şi cea testamentară ……………... 245<br />
15.1.3. Pactele asupra unei moşteniri nedeschise ………….. 246<br />
15.1.4. Nedemnitatea succesorală ………………………..... 246<br />
15.2. Moştenirea legală ………………………...………...………… 248<br />
15.2.1. Reprezentarea succesorală …………………………. 249<br />
15.2.2. Descendenţii defunctului ………………………...… 251<br />
15.2.3. Ascendenţii privilegiaţi şi colateralii privilegiaţi ..… 251<br />
15.2.4. Ascendenţii or<strong>din</strong>ari ……………………………….. 251<br />
15.2.5. Colateralii or<strong>din</strong>ari ……………………………….... 252<br />
15.3. Moştenirea testamentară. Testamentul ……...……………….. 252<br />
15.3.1. Formele testamentului ………………………...…… 253<br />
15.3.2. Legatul ………………………………………...…… 255<br />
15.3.3. Execuţiunea testamentară ………………………….. 258<br />
15.3.4. Capacitatea de a dispune prin testament ………...… 259<br />
15.3.5. Incapacităţile speciale ……………………………... 259<br />
15.3.6. Substituţiile fidecomisare ………………………….. 260<br />
15.3.7. Revizuirea condiţiilor şi a sarcinilor ……………..... 260<br />
15.3.8. Revocarea voluntară a testamentului ………………. 261<br />
15.4. Rezerva succesorală …...…………………………………... 261<br />
15.5. Opţiunea succesorală …...………………………………..... 263<br />
15.6. Raportul donaţiilor …...…………………………………..... 265<br />
15.7. Partajul de ascendent …...………..………………………... 266<br />
11
CONSIDERAŢII PRELIMINARE<br />
1. Prezentare generală<br />
De peste patru decenii lumea juriştilor, mai exact a<br />
<strong>civil</strong>iştilor, cunoaşte o dominantă – revizuirea, în numele<br />
modernizării, a „bătrânului <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>”.<br />
Aşa cum am afirmat cu prilejul sărbătoririi bicentenarului<br />
<strong>Cod</strong>ului <strong>civil</strong> francez, codul Napoleon, în Corsica, în anul 2004,<br />
<strong>Cod</strong>ul a fost un transplant legislativ reuşit în România.<br />
Odată cu intrarea în vigoare, în anul 1865, a <strong>Cod</strong>ului Civil<br />
Român, o copie aproape fidelă a codului <strong>civil</strong> francez, s-au pus<br />
bazele dreptului <strong>civil</strong> modern, cu principiile şi instituţiile sale, şi<br />
s-a introdus, pe această cale, terminologia juridică modernă.<br />
Concepţia generală, principiile, instituţiile dreptului <strong>civil</strong>,<br />
terminologia juridică şi mai ales rigoarea reglementării au făcut ca<br />
acest <strong>Cod</strong>, cu unele fracturări reglementate prin legi speciale, să<br />
supravieţuiască, traversând, aproape inexplicabil, perioada de<br />
aproximativ cinci decenii a dreptului socialist.<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, a cărui redactare şi adoptare a figurat în<br />
„Programul de guvernare 2009-2012”, pare a fi fost o iniţiativă<br />
legislativă necesară şi utilă.<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, adoptat prin Legea nr.287/2009 1 , cuprinde<br />
7 cărţi, fiecare <strong>din</strong>tre acestea fiind divizată în titluri şi capitole –<br />
numărul de articole fiind de 2664.<br />
Aşa cum rezultă <strong>din</strong> expunerea de motive, <strong>din</strong><br />
sistematizarea materiei şi <strong>din</strong> soluţiile formulate, <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong><br />
îmbrăţişează concepţia monistă, care, de altfel, se regăseşte în<br />
sistemele de drept romano-germanice şi în alte state europene cum<br />
ar fi, de pildă, Elveţia, Olanda, Italia sau Franţa.<br />
Modelul care a stat, însă, la baza elaborării <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong><br />
<strong>civil</strong> român este <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> al provinciei Quebec <strong>din</strong> statul federal<br />
1 Legea nr.287/2009 <strong>din</strong> 25 iunie 2009, publicată în M.Of. nr. 511 <strong>din</strong> 24 iulie<br />
2009.<br />
12
Canada, adoptat în 1991. Este de la sine înţeles că acest model nu<br />
cuprinde reglementările care trebuie să se regăsească în cazul unui<br />
stat unitar, prin comparaţie cu reglementările unei provincii care<br />
se completează, desigur, cu reglementările la nivel federal. În<br />
acest sens, putem menţiona reglementările privind sistemul bancar<br />
ori cele privind societăţile comerciale, norme care se regăsesc<br />
numai în legi federale.<br />
Prin neluarea în considerare, ca model, a unor coduri<br />
moniste europene care fac parte <strong>din</strong> tradiţia juridică romanogermanică,<br />
<strong>noul</strong> <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> român exclude reglementările privind<br />
societăţile comerciale, reglementări ce se regăsesc în codul <strong>civil</strong><br />
elveţian, olandez sau italian.<br />
Tot astfel, nu se regăsesc în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> reglementările<br />
privind contractul de franciză, acesta rămânând în continuare<br />
reglementat de legea specială, ceea ce, de altfel, nu se potriveşte<br />
cu concepţia monistă îmbrăţişată.<br />
Desigur, <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> cuprinde elemente noi, pe care le<br />
considerăm utile şi necesare cum ar fi, de pildă, protecţia<br />
drepturilor şi libertăţilor <strong><strong>civil</strong>e</strong> fundamentale ale personalităţii<br />
umane, consacrate deja în acte internaţionale sau în codurile <strong><strong>civil</strong>e</strong><br />
ale altor state europene.<br />
În acelaşi sens, am mai putea remarca reglementarea<br />
explicită a dreptului de proprietate privată şi a dreptului de<br />
proprietate publică, precum şi a drepturilor reale principale<br />
derivate <strong>din</strong> dreptul de proprietate publică, şi anume: dreptul de<br />
administrare, dreptul de concesiune şi dreptul de folosinţă.<br />
De asemenea, remarcăm introducerea în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong><br />
a cărţii funciare cu efectul constitutiv al intabulării sau a<br />
instituţiei fiduciei, caracteristică dreptului anglo-saxon (trustul)<br />
instituţie care este receptată şi de sistemul romano-germanic prin<br />
unele reglementări naţionale cum ar fi, de pildă, în Luxemburg, în<br />
Franţa şi în Elveţia.<br />
Introducerea fiduciei în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> a fost, credem,<br />
determinată de avantajele trustului (fiduciei) cât priveşte<br />
13
organizarea patrimoniului şi care cunoaşte, desigur, o aplicare mai<br />
largă în dreptul anglo-saxon.<br />
Astfel, instituţia trustului, receptată în <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> cu<br />
denumirea de fiducie, a fost adoptată corespunzător în raport cu<br />
celelalte instituţii juridice naţionale. În acelaşi timp, s-a avut în<br />
vedere şi utilizarea instituţiei fiduciei în combaterea scopurilor<br />
ilicite, cum ar fi, de pildă, spălarea banilor sau evaziunea fiscală.<br />
Modelul urmat în reglementarea fiduciei a fost Legea franceză nr.<br />
2007-211 <strong>din</strong> 19 februarie 2007, prin care s-a introdus fiducia în<br />
<strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> francez la titlul XIV „Despre fiducie”.<br />
Tot astfel, în materia obligaţiilor se măreşte numărul<br />
contractelor incluse în reglementarea <strong>Cod</strong>ului <strong>civil</strong> cu unele<br />
contracte considerate a aparţine dreptului comercial; astfel sunt:<br />
contractul de comision, de intermediere, de consignaţie ş. a. Este,<br />
desigur, după cum am menţionat, rezultatul renunţării la dualismul<br />
<strong>Cod</strong>ului <strong>civil</strong> şi al <strong>Cod</strong>ului comercial.<br />
În opinia noastră operaţiunea este, însă, incompletă.<br />
Afirmarea, fără dubii, a concepţiei moniste presupune că, în<br />
ceea ce priveşte raporturile de drept privat, <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong><br />
constituie dreptul comun (jus comune) în sistemul nostru<br />
legislativ. La o analiză mai atentă, se poate observa în articolul<br />
final al <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, trimiterea la legea pentru punerea în<br />
aplicare a acestuia, lege care nu va fi, credem, în măsură să<br />
rezolve problemele complexe ce le presupune această operaţiune,<br />
probleme <strong>din</strong>tre care unele sunt încă nesoluţionate. În acest sens,<br />
ne referim cu deosebire la raporturile <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> cu legile<br />
speciale <strong><strong>civil</strong>e</strong> şi comerciale ce reglementează, în paralel cu<br />
acesta, nu puţine raporturi de drept privat.<br />
2. Unele precizări conceptuale şi de or<strong>din</strong> terminologic<br />
Pentru un nou <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> riguros, definirea unor concepte<br />
fundamentale este necesară ca bază a unui drept privat unic.<br />
Cu toate acestea, concepte esenţiale pentru structurarea<br />
raporturilor de drept privat, cum sunt cele de: fapt juridic, de act<br />
14
juridic, de proprietate, de contract precum şi altele, nu sunt<br />
definite sau sunt definite incomplet. Uneori, se recurge la anumiţi<br />
termeni care nu reprezintă un limbaj juridic<br />
Credem, astfel, că nu s-ar putea abandona terminologia<br />
juridică consacrată, ce reprezintă un dat al unei culturi juridice<br />
comune, în acest moment al jalonării şi stabilirii pilonilor unui<br />
drept privat european.<br />
În acest sens, putem cita preocupările grupului de cercetare<br />
„Terminologie” al Societăţii de Legislaţie comparată şi al<br />
Asociaţiei „Henri Capitant, prietenii culturii juridice franceze”,<br />
care a publicat un studiu având ca obiectiv analiza terminologică<br />
comparativă a unui număr de concepte, pornind de la terminologia<br />
existentă şi cunoscută, pentru a se putea ajunge la o terminologie<br />
comună a diferitelor sisteme juridice la nivel european 2 .<br />
Desigur, în plan european, primul pilon îl reprezintă<br />
terminologia contractuală comună pentru un Cadru comun de<br />
referinţă a viitorului drept contractual european.<br />
Aşadar, credem că acesta este contextul actual pe care, în<br />
opinia noastră, nu îl putem ignora.<br />
Profesor doctor Marilena Uliescu<br />
2 Terminologie contractuelle commune, Association Henri Capitant des Amis<br />
de la Culture Juridique Française, Société de Législation Comparée, Paris,<br />
2008, OSBH, 978-2-908199-62-8.<br />
15
Capitolul I<br />
NOŢIUNEA ACTULUI JURIDIC CIVIL<br />
1.1. Contractul. Definiţie. Trăsături caracteristice<br />
1.1.1. Definiţie<br />
Spre deosebire de vechiul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, care nu conţinea o<br />
definiţie a actului juridic <strong>civil</strong> 3 , decât prin raportare la contract şi<br />
la diferitele specii de acte juridice, <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> (în continuare<br />
N.C.civ.) conţine reglementarea expresă nu doar a noţiunii de<br />
contract, ci şi pe aceea a actului juridic unilateral.<br />
Astfel, potrivit art. 1166 N.C.civ., contractul este acordul<br />
de voinţă <strong>din</strong>tre două sau mai multe persoane, cu intenţia de a<br />
constitui, modifica sau stinge un raport juridic 4 .<br />
Se observă că noua reglementare a valorificat opiniile<br />
exprimate în doctrină, unde actul juridic, în general, a fost definit<br />
ca reprezentând acea manifestare de voinţă făcută cu intenţia de a<br />
produce efecte juridice, adică de a naşte, a modifica ori stinge un<br />
raport juridic <strong>civil</strong> concret 5 .<br />
Rezultă <strong>din</strong> conţinutul art. 1166 N.C.civ., că noţiunea<br />
contractului presupune întrunirea următoarelor elemente:<br />
– existenţa unei manifestări de voinţă provenită de la două<br />
sau mai multe persoane;<br />
3 În mod obişnuit, în doctrină şi jurisprudenţă, noţiunea de act juridic (sau act)<br />
este folosită în două accepţiuni, respectiv: 1) operaţiunea juridică, manifestarea<br />
de voinţă făcută cu intenţia de a produce efecte juridice (negotium iuris) şi 2)<br />
înscrisul constatator al operaţiunii juridice, acela care consemnează şi<br />
încorporează, redă manifestarea de voinţă exprimată (instrumentum<br />
probationis).<br />
4 Potrivit art. 942 <strong>din</strong> vechiul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, contractul era definit ca reprezentând<br />
„acordul între două sau mai multe persoane spre a constitui sau a stinge între<br />
dânşii un raport juridic.”<br />
5 În acest sens, de ex., Gh. Beleiu, Drept <strong>civil</strong>. Teoria generală, TUB, 1987, pp.<br />
157-158; Gh. Beleiu, Actul juridic <strong>civil</strong>, în „Tratat de drept <strong>civil</strong>”, vol. I,<br />
“Partea generală”, Ed. Academiei, Bucureşti, 1989, p. 168.<br />
16
– manifestarea de voinţă să fi fost făcută cu intenţia de a<br />
produce efecte juridice 6 ;<br />
– producerea de efecte juridice înseamnă naşterea,<br />
modificarea, stingerea unui raport juridic concret.<br />
1.1.2. Principii<br />
Ca elemente de noutate, N.C.civ. reglementează<br />
principiul libertăţii de a contracta 7 , precum şi pe cel al buneicre<strong>din</strong>ţe<br />
atât la negocierea şi încheierea contractului, precum şi pe<br />
tot timpul executării sale, fără posibilitatea instituirii unor clauze<br />
de exonerare sau de limitare a unei asemenea atitu<strong>din</strong>i de loialitate<br />
şi obligaţii de bună-cre<strong>din</strong>ţă 8 .<br />
Principiul libertăţii de a contracta trebuie pus în acelaşi<br />
timp, în acord cu or<strong>din</strong>ea publică şi cu bunele moravuri (care aduc<br />
îngrădiri ale libertăţii contractuale, niciunui subiect de drept<br />
nefiindu-i permis să le încalce), fiind vorba, aşa cum s-a spus în<br />
doctrină, „de o manifestare mai directă a voluntarismului social<br />
care constituie fundamentul teoretic al contractului” 9 .<br />
1.1.3. Reglementarea interdicţiei de a contracta<br />
Reglementarea de principiu a interdicţiei de a contracta cu<br />
nesocotirea or<strong>din</strong>ii publice şi a bunelor moravuri se regăsea şi în<br />
vechiul <strong>Cod</strong>, care dispunea imperativ, prin prevederile art. 5 că<br />
„nu se poate deroga prin convenţii sau dispoziţii particulare la<br />
legile care interesează or<strong>din</strong>ea publică şi bunele moravuri”,<br />
6 În felul acesta, actul juridic se deosebeşte de faptul juridic <strong>civil</strong> stricto sensu,<br />
care nu este săvârşit cu intenţia de a produce efecte juridice, dar acestea se<br />
produc în temeiul legii.<br />
7 Potrivit art. 1169 N.C.civ. părţile sunt libere să încheie orice contracte şi să<br />
determine conţinutul acestora, în limitele impuse de lege, de or<strong>din</strong>ea publică şi<br />
de bunele moravuri.<br />
8 Conform art. 1170 N.C.civ., părţile trebuie să acţioneze cu bună-cre<strong>din</strong>ţă atât<br />
la negocierea şi încheierea contractului, cât şi pe tot timpul executării sale. Ele<br />
nu pot înlătura sau limita această obligaţie.<br />
9 A se vedea L. Pop, Tratat de drept <strong>civil</strong>. Obligaţiile, vol. II, Contractul, Ed.<br />
Universul Juridic, Bucureşti, 2009, p. 368<br />
17
instituind totodată, două instrumente de control pentru<br />
conformitatea contractelor cu or<strong>din</strong>ea publică şi bunele moravuri:<br />
obiectul şi cauza contractului, care trebuie să fie licite şi morale 10 .<br />
1.2. Actul juridic unilateral. Noţiune. Feluri de acte<br />
unilaterale<br />
1.2.1. Definiţie<br />
Astfel cum s-a menţionat deja, <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> se preocupă<br />
şi de definiţia actului juridic unilateral 11 , înţeles ca manifestare<br />
de voinţă a autorului său (art. 1324), care este supus, în ce priveşte<br />
regimul său juridic, dispoziţiilor legale privitoare la contracte,<br />
care se aplică în mod corespunzător (conform art. 1325).<br />
Se pot desprinde <strong>din</strong> definiţia actului unilateral,<br />
următoarele trăsături ale acestuia 12 :<br />
– actul unilateral are un mecanism propriu de formare,<br />
distinct de acela al contractului, el întemeindu-se doar pe<br />
manifestarea unilaterală de voinţă a autorului său;<br />
10 În acest sens, potrivit art. 963 C.civ. “numai lucrurile ce sunt în comerţ pot fi<br />
obiectul unui contract”, ceea ce înseamnă că, dacă obiectul contractului este în<br />
afara circuitului <strong>civil</strong>, el este contrar or<strong>din</strong>ii publice şi bunelor moravuri,<br />
contractul fiind lovit de nulitate absolută. De asemenea, cu referire la cauza<br />
contractului, art. 968 C.civ. stipulează: „cauza este nelicită, când este prohibită<br />
de legi, când este contrarie bunelor moravuri şi or<strong>din</strong>ii publice”. Faţă de<br />
conţinutul acestor reglementări, în doctrină s-a afirmat că, „ în pofida anumitor<br />
divergenţe doctrinare în ce priveşte definiţia şi analiza celor două elemente<br />
care alcătuiesc conţinutul contractului, singura manieră realistă de interpretare a<br />
acestor texte constă în a afirma, fără rezerve, că un contract, prin obiectul şi<br />
cauza sa, nu poate fi valid, dacă este contrar or<strong>din</strong>ii publice şi bunelor<br />
moravuri”, a se vedea L Pop, op. cit., p. 368.<br />
11 Tradiţional, s-a spus că expresia „act unilateral” se utilizează în opoziţie cu<br />
„act bilateral”, considerându-se totodată, că este mai exactă expresia „act<br />
univolutiv”decât aceea de „act unilateral”, care se deosebeşte de contract pentru<br />
că raportul juridic se naşte , cel puţin în stare latentă de putere, prin efectul<br />
voinţei autorului actului”, M. B. Cantacuzino, Elementele dreptului <strong>civil</strong>,<br />
Bucureşti, 1921, p. 62.<br />
12 Pentru amănunte, a se vedea M. Avram, Actul unilateral în dreptul privat,<br />
Ed. Hamangiu, Bucureşti, 2006, pp. 23-24.<br />
18
– actul unilateral exprimă interesul autorului său unic<br />
(noţiunea de autor urmând a fi înţeleasă în sens tehnic, întrucât<br />
este posibil ca mai multe persoane care exprimă o voinţă unică să<br />
aibă calitatea de autor al actului unilateral, nu numărul de<br />
persoane care participă la act fiind determinant, ci numărul<br />
voinţelor exprimate în act este cel care determină caracterul<br />
acestuia unilateral, bi- sau multilateral);<br />
– actul unilateral presupune intenţia autorului său de a<br />
produce efecte juridice, respectiv, de a da naştere, a modifica sau<br />
a stinge raporturi juridice.<br />
În doctrină 13 s-a dat o explicaţie faptului că în vechiul <strong>Cod</strong><br />
<strong>civil</strong> nu şi-a găsit o reglementare generală actul juridic unilateral<br />
(regăsindu-se doar norme speciale, prin care, în anumite materii s-<br />
au recunoscut unele efecte ale actului unilateral) şi anume:<br />
conform tehnicii legislative de la acel moment, s-a urmărit să se<br />
reglementeze cel mai frecvent act juridic (contractul, care rămâne<br />
regula de manifestare a voinţei juridice în dreptul <strong>civil</strong>), iar pe de<br />
altă parte, la acea dată, doctrina nu elaborase încă teoria actului<br />
unilateral ca izvor de obligaţii.<br />
1.2.2. Clasificare<br />
În general, se distinge între actele unilaterale supuse sau<br />
nu comunicării pentru ca acestea să producă efectele juridice<br />
urmărite de autorul lor ori prevăzute expres de lege. De asemenea,<br />
<strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> reglementează expres şi alte categorii de acte<br />
unilaterale.<br />
1.2.2.1. Acte unilaterale supuse comunicării<br />
Astfel, în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> este reglementată situaţia actelor<br />
juridice unilaterale supuse comunicării, stabilindu-se că ele<br />
trebuie să respecte această procedură atunci când „constituie,<br />
modifică sau stinge un drept al destinatarului şi ori de câte ori<br />
13 În acest sens, M. Avram, op. cit., p. 23.<br />
19
informarea destinatarului este necesară potrivit naturii actului”<br />
(art. 1326 alin. 1 N.C.civ.).<br />
În legătură cu necesitatea comunicării actelor unilaterale,<br />
în doctrină 14 s-a afirmat că asemenea acte sunt menite să producă<br />
efecte juridice faţă de anumite persoane, deci reprezintă o<br />
operaţiune socială, fiind vorba aşadar, de un act care prin chiar<br />
natura lui este orientat către destinatar (beneficiar). În cazul<br />
anumitor acte unilaterale, această orientare nu este doar abstractă,<br />
ci ea dobândeşte un caracter concret, material, prin aceea că actul<br />
nu devine perfect decât prin comunicarea lui destinatarului 15 .<br />
Actele unilaterale supuse comunicării produc efecte <strong>din</strong><br />
momentul în care comunicarea este considerată ajunsă la<br />
destinatar şi chiar dacă acesta nu a luat cunoştinţă de act <strong>din</strong><br />
motive care nu îi sunt imputabile (art. 1326 alin. 3 N.C.civ.).<br />
Distincţia între actele supuse comunicării şi cele care nu<br />
sunt supuse comunicării prezintă interes în privinţa regimului lor<br />
juridic 16 .<br />
Aceasta, întrucât actele unilaterale nesupuse comunicării<br />
sunt perfecte de la data manifestării de voinţă a autorului lor,<br />
deoarece de la acest moment actul îndeplineşte toate condiţiile<br />
sale de existenţă valabilă şi poate produce efecte (bineînţeles că<br />
trebuie avută în vedere şi natura actului, deoarece, de exemplu, în<br />
cazul testamentului, act pentru cauză de moarte, efectele nu se vor<br />
produce decât de la data deschiderii moştenirii).<br />
În schimb, în situaţia actelor unilaterale supuse<br />
comunicării, ele nu-şi vor produce efectele decât după ce această<br />
14 A se vedea, M. Avram, op. cit., p. 68.<br />
15 Ca acte supuse comunicării au fost menţionate: rezilierea sau denunţarea<br />
unilaterală a contractului, revocarea sau renunţarea la mandat, punerea în<br />
întârziere, oferta de a contracta, promisiunea publică de recompensă.<br />
Dimpotrivă, nu sunt supuse comunicării: testamentul, acceptarea unei<br />
moşteniri, recunoaşterea de filiaţie, angajamentul unilateral.<br />
16 M. Avram, op. cit., p. 70.<br />
20
formalitate a fost îndeplinită şi manifestarea de voinţă comunicată<br />
destinatarului.<br />
Lipsa comunicării în cazul acestei categorii de acte<br />
unilaterale este sancţionată cu nulitatea actului pentru lipsa unui<br />
element constitutiv al actului unilateral 17 .<br />
În ce priveşte modalitatea comunicării actelor unilaterale,<br />
dispoziţiile art. 1326 alin. 2 <strong>din</strong> N.C.civ. stabilesc faptul că această<br />
comunicare „se poate face în orice comunicare adecvată, după<br />
împrejurări” 18 , pentru ca în alineatul următor să se prevadă că<br />
producerea efectelor are loc <strong>din</strong> momentul în care comunicarea a<br />
ajuns la destinatar, chiar dacă acesta nu a luat cunoştinţă de ea, <strong>din</strong><br />
motive care nu-i sunt imputabile.<br />
În felul acesta, este consacrat sistemul informării,<br />
instituindu-se prezumţia (simplă) că actul unilateral, manifestarea<br />
de voinţă adresate unei persoane determinate se consideră a fi<br />
cunoscute <strong>din</strong> momentul în care ajung la destinatar, dacă acesta nu<br />
dovedeşte că a fost în imposibilitate, fără culpa sa, de a lua<br />
cunoştinţă de act.<br />
1.2.2.2. Promisiunea unilaterală<br />
Reglementată prin dispoziţiile art. 1327 N.C.civ.,<br />
promisiunea unilaterală este înţeleasă ca actul juridic făcut cu<br />
intenţia de a se obliga independent de acceptare, care îl leagă<br />
numai pe autor (alin. 1), în condiţiile în care destinatarul actului<br />
poate refuza dreptul astfel născut (alin. 2).<br />
17 R. E. de Munagorri, L’acte unilatéral dans les rapports contractuels, th.,<br />
L.G.D.J, 1996, p. 226, apud M. Avram, op. cit., p. 70.<br />
18 De regulă, legea este cea care prevede în ce formă trebuie făcută comunicarea<br />
(de ex., în art. 1079 <strong>din</strong> C.civ. se stipula că punerea în întârziere se poate face<br />
fie printr-o notificare, prin intermediul executorilor judecătoreşti, fie prin<br />
cererea de chemare în judecată). În absenţa unei dispoziţii exprese a legii,<br />
trebuie ţinut seama de împrejurări, în funcţie de care să se determine, raportat la<br />
elementele de fapt concrete, dacă a avut sau nu loc, o comunicare adecvată,<br />
aptă să producă efectele specifice acestui act unilateral.<br />
21
Deşi în principiu revocabilă, pentru a nu se ajunge la<br />
situaţii de revocare intempestivă a promisiunii şi a se crea astfel<br />
prejudicii destinatarului care poate intenţiona să o accepte, în alin.<br />
3 al art. 1327 N.C.civ. s-a prevăzut ca atunci când autorul actului<br />
nu a stipulat expres un termen, promisiunea să fie considerată<br />
făcută pentru o anumită durată „potrivit cu natura obligaţiei şi cu<br />
împrejurările în care a fost asumată”.<br />
O asemenea obligaţie, de a menţine promisiunea pentru un<br />
anumit interval de timp, instituie o limitare a exerciţiului dreptului<br />
de a revoca oferta (recunoscut autorului actului unilateral), fiind<br />
menită să asigure evitarea abuzului de drept care s-ar deduce<br />
<strong>din</strong>tr-o revocare intempestivă 19 .<br />
1.2.2.3. Promisiunea publică de recompensă<br />
Este actul unilateral prin care cel care promite în mod<br />
public o recompensă în schimbul executării unei prestaţii, este<br />
obligat să facă plata, chiar dacă prestaţia a fost executată fără a se<br />
cunoaşte promisiunea (art. 1328 alin. 1 N.C.civ.) 20 .<br />
Promisiunea publică de recompensă este o aplicaţie a<br />
teoriei angajamentului unilateral întrucât promitentul îşi asumă<br />
în mod unilateral obligaţia de a plăti recompensa (premiul), dacă<br />
terţul căruia i-a fost destinată promisiunea îndeplineşte condiţiile<br />
impuse de promitent (respectiv, de organizatorul concursului).<br />
19 Cu privire la răspunderea ofertantului în cazul revocării intempestive a<br />
ofertei, a se vedea C. Stătescu, Actul juridic <strong>civil</strong> ca izvor de obligaţii, în C.<br />
Stătescu, C. Bîrsan, Drept <strong>civil</strong>. Teoria generală a obligaţiilor, Ed. All<br />
Educational, Bucureşti, 1998, pp. 44-46.<br />
20 În doctrină, s-a arătat că promisiunea publică de recompensă este un act<br />
unilateral subiectiv, supus comunicării (se adresează publicului, deci unei<br />
persoane nedeterminate, cu titlu oneros şi comutativ. Promitentul nu este<br />
animat de intenţia de a face o liberalitate, ci este interesat ca o persoană să<br />
îndeplinească o anumită prestaţie şi să obţină un rezultat concret, recompensa<br />
fiind numai „preţul” fixat de promitent pentru această activitate, M. Avram, op.<br />
cit., p. 269.<br />
22
În acelaşi timp, atitu<strong>din</strong>ea terţului de a executa prestaţia<br />
sau de a participa la concurs nu are valoarea acceptării unei oferte,<br />
ci reprezintă simple fapte voluntare, licite, de care se poate<br />
oricând desista şi care nu au valoare juridică decât în temeiul<br />
promisiunii publice şi numai în măsura în care condiţiile stipulate<br />
în aceasta sunt îndeplinite.<br />
Promisiunea de recompensă se datorează chiar şi în cazul<br />
în care terţul a acţionat ignorând promisiunea făcută, deoarece<br />
promitentul este ţinut de obligaţia unilateral asumată ori de câte<br />
ori un terţ a îndeplinit prestaţia cerută, nefiind necesar ca terţul să<br />
acţioneze în vederea recompensei (ceea ce înseamnă că, dacă după<br />
îndeplinirea prestaţiei terţul află despre existenţa promisiunii<br />
publice de recompensă şi solicită ca aceasta să-i fie acordată,<br />
promitentul este ţinut să o plătească).<br />
Dispoziţiile art. 1328 alin. 2 N.C.civ. reglementează<br />
situaţia în care prestaţia a fost executată de mai multe persoane<br />
împreună, când „recompensa se împarte între ele, potrivit<br />
contribuţiei fiecăreia la obţinerea rezultatului, iar dacă aceasta nu<br />
se poate stabili, recompensa se împarte în mod egal” 21 .<br />
Promisiunea publică de recompensă poate fi revocată în<br />
aceeaşi formă în care a fost făcută publică (sau într-o formă<br />
echivalentă), dar ea nu produce efecte faţă de cel care a executat<br />
prestaţia mai înainte de revocarea ei (art. 1329 alin. 1 şi 2<br />
N.C.civ.).<br />
Dispoziţiile legale reglementează şi posibilitatea acordării<br />
unei despăgubiri echitabile (fără posibilitatea de a depăşi însă,<br />
recompensa promisă) celor care înainte de publicarea revocării au<br />
făcut cheltuieli legate de executarea prestaţiei (cu rezerva situaţiei<br />
în care promitentul dovedeşte că rezultatul cerut nu putea fi<br />
obţinut), iar dreptul la acţiunea în despăgubire se prescrie în<br />
termen de un an de la data publicării revocării (art. 1329 alin. 3 şi<br />
4 N.C.civ.).<br />
21 Separat de această ipoteză, atunci când prestaţia a fost executată nu<br />
împreună, ci separat de mai multe persoane, recompensa se cuvine aceleia care<br />
a comunicat cea <strong>din</strong>tâi rezultatul (art. 1328 alin. 3 N.C.civ.).<br />
23
1.3. Clasificarea contractelor. Criterii de clasificare<br />
1.3.1. Criterii de clasificare<br />
Pentru prima dată, într-o reglementare de importanţa<br />
<strong>Cod</strong>ului <strong>civil</strong> este introdusă o clasificare a contractelor<br />
(Secţiunea a 2-a <strong>din</strong> Titlul II al Cărţii a V-a – „Despre obligaţii”).<br />
Până la acest moment, clasificarea actelor juridice a rămas doar pe<br />
seama doctrinei, astfel încât în literatura de specialitate nu a<br />
existat unanimitate de păreri cu privire la criteriile de clasificare şi<br />
la numărul de clasificări ale contractelor.<br />
Criteriile de clasificare şi categoriile de contracte ce<br />
rezultă <strong>din</strong> dispoziţiile art. 1171-1177 N.C.civ.:<br />
1.3.1.1. După existenţa sau nu a unei obligaţii în<br />
contrapartidă la momentul încheierii actului, se distinge între<br />
contracte sinalagmatice şi contracte unilaterale.<br />
Astfel, potrivit art. 1171, contractul este sinalagmatic,<br />
atunci când obligaţiile născute <strong>din</strong> acesta sunt reciproce şi<br />
interdependente. În caz contrar, contractul este unilateral, chiar<br />
dacă executarea lui presupune obligaţii în sarcina ambelor părţi.<br />
Aşadar, este contract sinalagmatic 22 acela în care fiecare<br />
parte este deopotrivă, creditor şi debitor al celeilalte părţi, încă <strong>din</strong><br />
momentul încheierii contractului. Reciprocitatea obligaţiilor<br />
presupune ca ele să aibă ca izvor comun acelaşi contract.<br />
În cazul contractului unilateral 23 , dimpotrivă, numai o<br />
parte contractantă îşi asumă obligaţii (deci, o parte este creditor,<br />
iar cealaltă debitor). Caracterul unilateral al contractului se<br />
păstrează şi atunci când, pe parcursul executării se nasc obligaţii şi<br />
22 În principiu, contractele cu titlu oneros sunt în acelaşi timp, contracte<br />
sinalagmatice.<br />
23 Contractul unilateral nu trebuie confundat cu actul juridic unilateral, pentru<br />
că în timp ce primul este rezultatul acordului de voinţă între două sau mai multe<br />
persoane (şi doar generează „unilateral” obligaţii în sarcina uneia <strong>din</strong>tre părţi),<br />
actul juridic unilateral este rezultatul unei singure voinţe (de ex. testamentul,<br />
renunţarea la un drept, actul de opţiune succesorală).<br />
24
în sarcina celeilalte părţi (de exemplu, în situaţia contractului de<br />
depozit, când deponentul va trebui să restituie cheltuielile făcute<br />
de depozitar cu bunul).<br />
1.3.1.2. După scopul urmărit de părţi, există<br />
contracte cu titlu oneros şi contracte cu titlu gratuit.<br />
Este considerat cu titlu oneros, contractul prin care fiecare<br />
parte urmăreşte să îşi procure un avantaj în schimbul obligaţiilor<br />
asumate (art. 1172 alin. 1).<br />
Avantajul pe care tinde să-l obţină fiecare parte este de<br />
natură patrimonială, aceasta fiind esenţial pentru contractele cu<br />
titlu oneros (de exemplu, în cazul contractului de vânzarecumpărare,<br />
vânzătorul se obligă să predea bunul vândut, iar<br />
cumpărătorul să plătească preţul, fiecare <strong>din</strong>tre părţi acţionând<br />
astfel, în contrapartidă).<br />
Dimpotrivă, atunci când una <strong>din</strong>tre părţi urmăreşte să<br />
procure celeilalte părţi un beneficiu, fără a obţine în schimb un<br />
avantaj, contractul este cu titlu gratuit (art. 1172 alin. 2).<br />
De data aceasta, debitorul se obligă să presteze în favoarea<br />
celeilalte părţi (creditorul), fără a primi, însă, ceva în schimb (se<br />
întâmplă astfel, de exemplu, în cazul contractului de donaţie, al<br />
contractului de comodat, de împrumut cu titlu gratuit, în cazul<br />
contractului de mandat gratuit).<br />
1.3.1.3. După cunoaşterea existenţei şi întinderii<br />
drepturilor şi obligaţiilor la momentul încheierii contractului, se<br />
face deosebire între contracte comutative şi contracte aleatorii 24 .<br />
Este comutativ contractul în care, la momentul încheierii<br />
sale, existenţa drepturilor şi obligaţiilor părţilor este certă, iar<br />
24 În <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> anterior se considera (art. 947) ca fiind comutativ acel contract<br />
cu titlu oneros, în care obligaţia unei părţi este echivalentul obligaţiei celeilalte<br />
părţi, definiţie care a fost criticată în doctrină, întrucât a introdus confuzia între<br />
contractele cu titlu oneros, în general, şi contractele comutative, deşi acestea<br />
<strong>din</strong> urmă reprezintă doar una <strong>din</strong>tre cele două specii ale contractului cu titlu<br />
oneros (a se vedea în acest sens, L. Pop, op. cit., pp. 107-108).<br />
25
întinderea acestora este determinată sau determinabilă (art. 1173<br />
alin. 1).<br />
Rezultă că, în cazul contractului comutativ, părţile nu au<br />
doar certitu<strong>din</strong>ea existenţei prestaţiilor pe care şi le datorează, dar<br />
cunosc şi întinderea acestora, <strong>din</strong> chiar momentul realizării<br />
acordului lor de voinţă (majoritatea contractelor cu titlu oneros<br />
sunt contracte comutative, în care părţile îşi stabilesc aşadar, de la<br />
început, întinderea drepturilor şi obligaţiilor: contractul de<br />
vânzare-cumpărare, contractul de locaţiune, contractul de<br />
antrepriză etc.).<br />
Contractul aleatoriu este acela care, prin natura lui sau<br />
prin voinţa părţilor, oferă cel puţin uneia <strong>din</strong>tre ele şansa unui<br />
câştig şi o expune totodată la riscul unei pierderi, ce depind de un<br />
eveniment viitor şi incert (art. 1173 alin. 2).<br />
Potrivit definiţiei, existenţa şi întinderea prestaţiilor<br />
părţilor (sau cel puţin, ale uneia <strong>din</strong>tre ele) depind de un<br />
eveniment viitor şi incert (alea) – fie că acest eveniment este sigur<br />
că se va produce în viitor, dar la momentul încheierii contractului<br />
nu se ştie când anume (de exemplu, în cazul contractului de rentă<br />
viageră), fie nu se ştie dacă evenimentul se va produce (cum se<br />
întâmplă, de exemplu, în situaţia contractului de asigurare de<br />
răspundere <strong>civil</strong>ă auto, dacă nu se produce riscul asigurat<br />
înăuntrul termenului).<br />
Deci, specificul contractelor aleatorii constă în aceea că,<br />
încă <strong>din</strong> momentul încheierii contractului, părţile se supun şansei<br />
de câştig şi riscului de a pierde, raportat la un eveniment viitor şi<br />
nesigur ca realizare.<br />
1.3.1.4. După rolul voinţei părţilor în stabilirea<br />
conţinutului contractului, acestea pot fi consensuale, solemne sau<br />
reale.<br />
Contractul este consensual atunci când se formează prin<br />
simplul acord de voinţă al părţilor (art. 1174 alin. 2).<br />
În cazul contractelor consensuale, voinţa juridică poate<br />
îmbrăca orice formă, ele dând expresie principiului<br />
26
consensualismului (potrivit căruia, ceea ce este relevant pentru<br />
constituirea valabilă a contractului este manifestarea<br />
consimţământului liber şi neviciat al părţilor, fără să intereseze<br />
modalitatea de exteriorizare a acestuia).<br />
Majoritatea contractelor sunt consensuale, excepţiile de la<br />
această regulă fiind prevăzute de lege.<br />
Este solemn acel contract pentru a cărui validitate trebuie<br />
îndeplinite anumite formalităţi prevăzute de lege (art. 1174 alin.<br />
3).<br />
Deci, pentru formarea valabilă a contractelor solemne este<br />
necesar ca voinţa părţilor să fie însoţită de îndeplinirea anumitor<br />
formalităţi expres prevăzute de lege, în absenţa cărora actului nu i<br />
se recunoaşte eficienţa juridică urmărită de părţi. Solemnitatea ad<br />
validitatem este o condiţie esenţială, de fond care trebuie<br />
respectată.<br />
De regulă, este vorba de forma înscrisului autentic pe care<br />
trebuie să o capete manifestarea de voinţă a părţilor pentru<br />
contractele solemne (de exemplu, contractul de donaţie, contractul<br />
de înstrăinare a terenurilor prin acte între vii, contractul de<br />
ipotecă).<br />
Alteori, chiar forma înscrisului sub semnătură privată<br />
constituie condiţie de validitate pentru contractul solemn (de<br />
exemplu, contractul de cesiune asupra mărcii, contractul de<br />
voluntariat).<br />
Contractul real este acela pentru a cărui validitate este<br />
necesară predarea unui bun al debitorului (art. 1174 alin. 3).<br />
Formarea valabilă a unor asemenea contracte nu se reduce<br />
la realizarea acordului de voinţă al părţilor, fiind necesară<br />
remiterea unui bun sau unor bunuri de către o parte (debitorul)<br />
către cealaltă parte (creditorul) 25 .<br />
25 Existenţa acestor categorii de contracte a fost criticată în doctrină (a se vedea<br />
L. Pop, op. cit., pp. 119-120), considerându-se că, de fapt, remiterea bunului ar<br />
trebui privită ca fiind executarea unei obligaţii create prin contractul consensual<br />
respectiv. Prin reglementarea dată însă, <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> a rămas fidel concepţiei<br />
27
Sunt considerate reale, de exemplu: contractul de<br />
împrumut de consumaţie, contractul de comodat, contractul de<br />
depozit, contractul de gaj cu deposedare.<br />
1.3.1.5. După modalitatea în care părţile<br />
negociază clauzele contractului, se poate distinge între contracte<br />
negociate şi contracte de adeziune.<br />
Sunt contracte negociate cele care constituie regula şi care<br />
reprezintă rezultatul „negocierilor”, al discuţiilor libere între<br />
părţile contractante.<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> se ocupă de reglementarea expresă a<br />
contractului de adeziune, stabilind prin dispoziţiile art. 1175 că<br />
există un asemenea contract „atunci când clauzele sale esenţiale<br />
sunt impuse ori sunt redactate de una <strong>din</strong>tre părţi, pentru aceasta<br />
sau urmare a instrucţiunilor sale, cealaltă parte neavând decât să le<br />
accepte ca atare”.<br />
Specificul acestor contracte de adeziune constă în aceea că<br />
ele nu se formează pe baza discuţiilor sau a negocierilor libere, ci<br />
pe baza adeziunii părţii mai slabe <strong>din</strong> punct de vedere economic la<br />
proiectul de contract a cărui redactare este realizată de către partea<br />
mai puternică.<br />
În aceste contracte, opţiunea aderentului se reduce între a<br />
încheia sau a nu încheia contractul, la stabilirea conţinutului<br />
căruia voinţa sa nu a avut nicio contribuţie, întrucât ofertantul a<br />
stabilit, de la început, toate clauzele 26 .<br />
Prin reglementarea acestui tip de contract, <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong><br />
vine să dea expresie unei realităţi juridice, precum şi să<br />
concretizeze o orientare a doctrinei şi a practicii dreptului privat<br />
care au identificat existenţa unor asemenea contracte, în opoziţie<br />
cu cele negociate.<br />
tradiţionale, potrivit căreia fără remiterea materială a bunului, contractele reale<br />
nu se pot forma.<br />
26 Pentru amănunte în legătură cu categoria de contracte negociate, contracte de<br />
adeziune, contracte forţate, a se vedea L. Pop, op. cit., pp. 126-131.<br />
28
Sunt considerate contracte de adeziune, de exemplu:<br />
contractul de transport pe calea ferată, contractul de telefonie fixă<br />
şi celulară, contractul de furnizare a apei, electricităţii, gazului,<br />
contractele <strong>din</strong>tre comercianţi şi consumatori.<br />
1.3.1.6. După structura lor, se poate distinge între<br />
contracte simple şi contracte complexe sau contracte-cadru.<br />
În timp ce contractele simple sunt acelea prin intermediul<br />
cărora se realizează o singură operaţie juridică, în situaţia<br />
contractelor complexe, sunt realizabile două sau mai multe<br />
operaţii juridice.<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> reglementează (art. 1176) situaţia<br />
contractului-cadru, înţeles ca „acordul prin care părţile convin să<br />
negocieze, să încheie sau să menţină raporturi contractuale ale<br />
căror elemente esenţiale sunt determinate de acesta (alin. 1).<br />
Modalitatea de executare a contractului – cadru, în special<br />
termenul şi volumul prestaţiilor, precum şi, dacă este cazul, preţul<br />
acestora sunt precizate prin convenţii ulterioare (alin. 2).<br />
29
CAPITOLUL II<br />
FORMAREA CONTRACTULUI. CONDIŢII ESENŢIALE<br />
2.1. Elementele structurale ale încheierii valabile a<br />
contractului<br />
2.1.1. Enumerare<br />
După ce în art. 1178 N.C.civ. este enunţat principiul<br />
libertăţii formei, în sensul că încheierea contractului se realizează<br />
prin simplul acord de voinţă al părţilor, capabile de a contracta,<br />
dacă legea nu impune o anume formalitate, prin dispoziţiile art.<br />
1179 N. C.civ. sunt enumerate condiţiile esenţiale necesare<br />
pentru validitatea contractului 27 , respectiv:<br />
1. capacitatea de a contracta;<br />
2. consimţământul valabil al părţilor;<br />
3. un obiect determinat, posibil şi licit;<br />
4. o cauză valabilă a obligaţiilor.<br />
Aceste elemente de formare valabilă a contractului se<br />
regăsesc şi în reglementarea <strong>Cod</strong>ului <strong>civil</strong> de la 1865 (art. 948 ),<br />
cu singura deosebire că, anterior, se prevedea „caracterul licit al<br />
cauzei”, iar nu „cauză valabilă a obligaţiilor”.<br />
În afara acestor condiţii de fond sau intrinseci ale<br />
contractului, se observă că norma legală nu instituie şi o<br />
anumită condiţie de formă, ca element constitutiv al actului; ea<br />
este menţionată doar pentru ipoteza în care dispoziţii ale legii<br />
speciale ar impune-o (art. 1179 alin. 2).<br />
27 Condiţiile de validitate nu se confundă însă, cu condiţiile de eficacitate a<br />
contractelor, pentru că, în timp ce primele trebuie respectate pentru ca un<br />
contract să se formeze valid şi să producă efecte între părţile contractante<br />
originare, cele de eficacitate trebuie îndeplinite pentru ca un contract valabil<br />
încheiat şi efectele lui să fie opozabile şi terţelor persoane, în sensul că situaţia<br />
juridică născută <strong>din</strong> contract se impune a fi respectată şi de acestea (sunt<br />
asemenea condiţii de eficacitate, de ex., înscrierea în registre comerciale<br />
publice, în cărţile funciare, în anumite arhive electronice, în registre notariale).<br />
30
În felul acesta, se pune accentul pe libertatea de voinţă<br />
contractuală, fără ca aceasta să fie supusă, de principiu, unor<br />
rigori formale, solemne, asigurându-se astfel, celeritatea<br />
circuitului <strong>civil</strong>.<br />
Cu privire la cele patru condiţii de fond, ele pot fi grupate<br />
în două mari componente: acordul de voinţe al părţilor<br />
(reprezentat de consimţământul părţilor şi capacitatea lor de a<br />
contracta) şi conţinutul contractului (obiectul şi cauza fiind cele<br />
care dau conţinutul actului juridic).<br />
2.2 Capacitatea de a contracta<br />
2.2.1. Noţiuni generale<br />
2.2.1.1. Definiţie<br />
Este acea condiţie generală, de fond, esenţială pentru<br />
încheierea contractului, care constă în aptitu<strong>din</strong>ea subiectelor de<br />
drept de a deveni titulare de drepturi şi obligaţii, prin încheierea<br />
de acte juridice, regula fiind aceea a capacităţii, iar excepţia, de<br />
strictă reglementare, a incapacităţii.<br />
Anterior <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, sediul materiei privind<br />
capacitatea de folosinţă şi de exerciţiu atât a persoanei fizice, cât<br />
şi a persoanei juridice, se regăsea în principal, în dispoziţiile<br />
Decretului nr. 54/1958.<br />
Astfel, potrivit art. 5 alin. 2 <strong>din</strong> Decretul nr. 54/1958,<br />
„capacitatea de folosinţă (a persoanei fizice) este capacitatea de a<br />
avea drepturi şi obligaţii”, iar capacitatea de exerciţiu este<br />
„capacitatea persoanei de a-şi exercita drepturile şi de a-şi asuma<br />
obligaţii, săvârşind acte juridice” (alin. 3).<br />
În privinţa persoanei juridice, nu exista o definiţie a<br />
capacităţii de folosinţă, aplicându-se însă, pornindu-se de la<br />
corelaţia <strong>din</strong>tre capacitatea juridică a acesteia şi capacitatea sa<br />
<strong>civil</strong>ă şi de la formularea generală a art. 5 alin. 2, aceeaşi abordare<br />
a conceptului de capacitate (înţeles ca aptitu<strong>din</strong>e a subiectului<br />
colectiv de drept <strong>civil</strong> de a avea drepturi şi obligaţii <strong><strong>civil</strong>e</strong>).<br />
31
La fel, în privinţa capacităţii de exerciţiu a persoanei<br />
juridice, în absenţa unei definiţii legale, aceasta era înţeleasă în<br />
doctrină 28 , ca reprezentând aptitu<strong>din</strong>ea subiectului colectiv de<br />
drept <strong>civil</strong>, de a dobândi drepturi şi exercita drepturi subiective<br />
<strong><strong>civil</strong>e</strong> şi de a-şi asuma şi îndeplini obligaţiile <strong><strong>civil</strong>e</strong>, prin<br />
încheierea de acte juridice de către organele sale de conducere.<br />
2.2.1.2. Principiul capacităţii de a contracta.<br />
Excepţii<br />
Noul <strong>Cod</strong> Civil păstrează, evident, principiul capacităţii<br />
de a contracta, care reprezintă regula, excepţiile fiind de strictă<br />
reglementare şi aplicare.<br />
În acest sens, potrivit art. 1180 N. C. civ., poate contracta<br />
orice persoană care nu este declarată incapabilă de lege şi nici<br />
oprită să încheie anumite contracte, iar dispoziţiile art. 1181<br />
N.C.civ. fac trimitere, în privinţa capacităţii de a contracta, la<br />
dispoziţiile generale cuprinse în Cartea I a <strong>Cod</strong>ului („Despre<br />
persoane”) 29 .<br />
28 A se vedea, de ex., Gh. Beleiu, op. cit., 505.<br />
29<br />
Potrivit art. 28 N.C.civ. „Capacitatea <strong>civil</strong>ă este recunoscută tuturor<br />
persoanelor (1) Orice persoană are capacitate de folosinţă şi, cu excepţia<br />
cazurilor prevăzute de lege, capacitate de exerciţiu (2); art. 29 dispune:<br />
„Nimeni nu poate fi îngrădit în capacitatea de folosinţă sau lipsit, în tot sau în<br />
parte, de capacitatea de exerciţiu, decât în cazurile şi condiţiile expres<br />
prevăzute de lege (1). Nimeni nu poate renunţa, în tot sau în parte, la<br />
capacitatea de folosinţă sau la capacitatea de exerciţiu (2)”. De asemenea, este<br />
reglementată dobândirea capacităţii de exerciţiu a minorului prin efectul<br />
căsătoriei (art. 39), capacitatea de exerciţiu anticipată a minorului, când pentru<br />
motive temeinice, instanţa de tutelă poate recunoaşte minorului care a împlinit<br />
vârsta de 16 ani capacitatea deplină de exerciţiu (art. 40), capacitatea de<br />
exerciţiu restrânsă pentru minorul care a împlinit vârsta de 14 ani.<br />
Pentru situaţia minorului care a împlinit vârsta de 15 ani este reglementată<br />
posibilitatea întocmirii de către acesta a anumitor acte juridice referitoare la<br />
munca, la îndeletnicirile artistice sau sportive ori la profesia sa, cu încuviinţarea<br />
părinţilor sau a tutorelui, cazuri în care minorul exercită singur drepturile şi<br />
îndeplineşte tot astfel obligaţiile născute <strong>din</strong> aceste acte (art. 42).<br />
32
În ce priveşte persoanele fizice, persoanele incapabile de a<br />
contracta, întrucât nu pot exprima un consimţământ valabil sunt,<br />
potrivit art. 43 N.C.civ., minorii care nu au împlinit vârsta de 14<br />
ani şi interzişii judecătoreşti, situaţii în care actele se încheie prin<br />
reprezentanţii lor legali, în condiţiile prevăzute de lege 30 .<br />
2.2.1.3. Capacitatea persoanei juridice<br />
Şi în privinţa persoanei juridice, regula este, de asemenea,<br />
aceea a capacităţii (persoana juridică poate avea orice drepturi şi<br />
obligaţii <strong><strong>civil</strong>e</strong>, afară de acelea care, prin natura lor sau potrivit<br />
legii, nu pot aparţine decât persoanei fizice, conform art. 206<br />
N.C.civ.).<br />
Principiul capacităţii de a întocmi acte juridice este<br />
subordonat principiului specialităţii capacităţii în situaţia<br />
persoanelor juridice fără scop patrimonial, având în vedere că<br />
acestea pot avea „doar acele drepturi şi obligaţii <strong><strong>civil</strong>e</strong> care sunt<br />
necesare pentru realizarea scopului stabilit prin lege, actul de<br />
constituire sau statut” (art. 206 alin. 2 N.C.civ.).<br />
Deşi regula este ca persoana juridică să dobândească<br />
aptitu<strong>din</strong>ea de a avea drepturi şi obligaţii de la data înfiinţării<br />
acesteia 31 , se recunoaşte în acelaşi timp, o capacitate de folosinţă<br />
anticipată, în sensul ca aceasta să poată, chiar de la data actului de<br />
înfiinţare, să dobândească drepturi şi să îşi asume obligaţii, însă<br />
30 Cu toate acestea, persoana lipsită de capacitate de exerciţiu poate încheia<br />
singură actele anume prevăzute de lege, actele de conservare, precum şi actele<br />
de dispoziţie de mică valoare, cu caracter curent şi care se execută la momentul<br />
încheierii lor (art. 43 alin. 3 N.C.civ.).<br />
31 Înfiinţarea persoanei juridice se face potrivit modalităţilor reglementate de<br />
art. 194 N.C.civ., respectiv: a) prin actul de înfiinţare al organului competent,<br />
în cazul autorităţilor şi al instituţiilor publice, al unităţilor administrativteritoriale,<br />
precum şi al operatorilor economici care se constituie de către stat<br />
sau de către unităţile administrativ-teritoriale. În toate cazurile, actul de<br />
înfiinţare trebuie să prevadă în mod expres dacă autoritatea publică sau<br />
instituţia publică este persoană juridică; b) prin actul de înfiinţare al celor care<br />
o constituie, autorizat, în condiţiile legii; în orice alt mod prevăzut de lege.<br />
33
numai în măsura necesară pentru ca persoana juridică să ia fiinţă<br />
în mod valabil (art. 205 alin. 3 N.C.civ.).<br />
O derogare de la capacitatea de folosinţă anticipată<br />
(recunoscută doar în legătură cu naşterea valabilă a persoanei<br />
juridice) este reglementată în legătură cu liberalităţile care pot fi<br />
primite în condiţiile dreptului comun, de la data actului de<br />
înfiinţare sau, în cazul fundaţiilor testamentare, <strong>din</strong> momentul<br />
deschiderii succesiunii testatorului, chiar şi în cazul în care<br />
liberalităţile nu sunt necesare pentru ca persoana juridică să ia<br />
fiinţă în mod valabil (art. 208 N.C.civ.).<br />
În ce priveşte modalitatea de exercitare a drepturilor şi de<br />
îndeplinire a obligaţiilor de către persoana juridică, aceasta se<br />
realizează prin intermediul organelor de administrare ale<br />
persoanei juridice, de la data constituirii lor 32 .<br />
2.2.1.4. Sancţiunea nerespectării incapacităţii de<br />
a încheia acte juridice<br />
Fiind vorba de nerespectarea unei condiţii de fond,<br />
esenţială şi de validitate a contractului, sancţiunea care intervine,<br />
în principiu, este aceea a nulităţii actului încheiat cu<br />
neobservarea regulilor referitoare la capacitatea <strong>civil</strong>ă a persoanei.<br />
a) În cazul persoanei fizice, actele făcute de cel lipsit de<br />
capacitate de exerciţiu sau cu capacitate de exerciţiu restrânsă,<br />
precum şi actele făcute de tutore fără autorizarea instanţei de<br />
tutelă, atunci când această autorizare este cerută de lege, sunt<br />
lovite de nulitate relativă, chiar fără dovedirea vreunui prejudiciu<br />
(art. 44 N.C.civ.).<br />
32 Potrivit art. 209 N.C.civ, au calitatea de organe de administrare persoanele<br />
fizice sau persoanele juridice care, prin lege, actul de constituire sau statut, sunt<br />
desemnate să acţioneze, în raporturile cu terţii, individual sau colectiv, în<br />
numele şi pe seama persoanei juridice.<br />
34
Caracterul nulităţii este determinat, fără îndoială, de natura<br />
interesului ocrotit, care este unul personal, dar în acelaşi timp, se<br />
observă instituirea unui regim specific prin noua reglementare,<br />
câtă vreme nu se cere să se facă dovada existenţei unei vătămări, a<br />
unui prejudiciu, ceea ce se întâmplă de obicei în cazul nesocotirii<br />
unor norme de interes particular pentru a atrage anulabilitatea.<br />
Pe de altă parte, această sancţiune nu este înlăturată de<br />
simpla declaraţie a celui lipsit de capacitate de exerciţiu sau cu<br />
capacitate de exerciţiu restrânsă în sensul că este capabil să<br />
contracteze şi doar în situaţia în care incapabilul a folosit<br />
manopere dolosive, instanţa va putea, la cererea părţii induse în<br />
eroare, să considere valabil contractul, dacă apreciază că aceasta<br />
ar constitui o sancţiune <strong>civil</strong>ă adecvată (art. 45 N.C.civ.).<br />
În ce priveşte invocarea nulităţii relative, ea poate fi<br />
făcută de către incapabilul însuşi care, în apărare, poate pretinde<br />
nulitatea actului pentru incapacitatea sa rezultată <strong>din</strong> minoritate<br />
ori <strong>din</strong> punerea sub interdicţie judecătorească, fără ca pe de altă<br />
parte, persoanele capabile de a contracta să poată opune<br />
minorului sau interzisului judecătoresc incapacitatea acestuia.<br />
Acţiunea în anulare poate fi exercitată de reprezentantul<br />
legal, de minorul care a împlinit vârsta de 14 ani, precum şi de<br />
ocrotitorul legal, iar în situaţia în care actul s-a încheiat fără<br />
autorizarea instanţei de tutelă, necesară potrivit legii, aceasta va<br />
sesiza procurorul pentru promovarea acţiunii.<br />
Actul anulabil poate fi confirmat de către minorul devenit<br />
major (când este vorba de actul făcut singur de acesta în timpul<br />
minorităţii, atunci când trebuia să fie reprezentat sau asistat).<br />
De asemenea, este posibilă confirmarea actului anulabil<br />
făcut de tutore fără respectarea tuturor formalităţilor cerute pentru<br />
încheierea lui valabilă, dar aceasta, după ce a avut loc descărcarea<br />
tutorelui (art. 48 N.C.civ.).<br />
b) În cazul persoanei juridice, lipsa capacităţii de folosinţă<br />
(cu excepţia celei recunoscute anticipat), ca şi nerespectarea<br />
principiului specialităţii capacităţii de folosinţă pentru persoanele<br />
35
juridice fără scop patrimonial sunt sancţionate cu nulitate<br />
absolută.<br />
În schimb, atunci când este vorba despre acte încheiate de<br />
organele de administrare ale persoanei în alcătuirea cărora au<br />
intrat incapabili, cei cu capacitate de exerciţiu restrânsă, cei<br />
decăzuţi <strong>din</strong> dreptul de a exercita o funcţie în cadrul acestor<br />
organe, precum şi cei declaraţi prin lege sau prin actul de<br />
constituire incompatibili să ocupe o astfel de funcţie, sancţiunea<br />
care intervine este aceea a nulităţii relative.<br />
Aceasta înseamnă că actul nu poate fi anulat pentru simpla<br />
împrejurare că persoanele care au făcut parte <strong>din</strong> organele de<br />
administrare şi de control au fost incapabile sau incompatibile,<br />
dacă nu s-a produs o vătămare 33 .<br />
2.3. Consimţământul<br />
2.3.1. Noţiuni generale<br />
2.3.1.1. Definiţie<br />
Reprezintă acel element esenţial, de fond care constă în<br />
manifestarea la exterior a hotărârii de a încheia actul juridic.<br />
Consimţământul poate fi înţeles deopotrivă, în<br />
accepţiunea de manifestare unilaterală de voinţă făcută de oricare<br />
<strong>din</strong>tre părţile unui act bilateral sau de autorul actului unilateral,<br />
precum şi ca acord de voinţe în actele bi- sau multilaterale.<br />
Contractul apare aşadar, ca fiind produsul întâlnirii<br />
concordante <strong>din</strong>tre voinţele individuale ale viitoarelor părţi<br />
contractante 34 .<br />
2.3.1.2. Mecanismul formării contractului<br />
În acest sens, dispoziţiile art. 1182 N.C.civ. stabilesc că<br />
încheierea contractului se face prin negocierea lui de către părţi<br />
sau prin acceptarea fără rezerve a unei oferte de a contracta<br />
33 Conform art. 211 N.C.civ.<br />
34 L. Pop, op. cit., p. 155.<br />
36
(acordul de voinţă fiind alcătuit <strong>din</strong> două elemente: oferta şi<br />
acceptarea 35 ).<br />
Îşi găseşte de asemenea, reglementare în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong><br />
principiul bunei-cre<strong>din</strong>ţe de care trebuie să dea dovadă<br />
părţile în iniţierea şi desfăşurarea negocierilor pentru<br />
încheierea contractului (fiind, de exemplu, considerată ca lipsită<br />
de exigenţele bunei-cre<strong>din</strong>ţe, conduita părţii care iniţiază sau<br />
continuă negocieri fără intenţia de a încheia contractul, altfel spus,<br />
jocandi causa). O asemenea atitu<strong>din</strong>e este sancţionată, partea care<br />
se află astfel în culpă fiind ţinută să răspundă de prejudiciul cauzat<br />
celeilalte părţi (respectiv, cheltuielile angajate în vederea<br />
negocierilor, renunţarea de către cealaltă parte la alte oferte şi alte<br />
împrejurări asemănătoare).<br />
2.3.2. Valabilitatea consimţământului.<br />
Viciile de consimţământ<br />
2.3.2.1. Condiţii de validitate a<br />
consimţământului<br />
Pentru a fi valabil exprimat şi a produce efecte juridice,<br />
consimţământul trebuie dat în cunoştinţă de cauză şi în deplină<br />
libertate, respectiv să nu fie afectat de vicii care să-l altereze 36 .<br />
În acest sens, dispoziţiile art. 1204 N.C.civ. statuează, cu<br />
referire la condiţiile consimţământului, că acesta trebuie să fie<br />
serios, liber şi exprimat în cunoştinţă de cauză (potrivit art. 953<br />
35 Noţiunea ofertei de a contracta este reglementată prin dispoziţiile art. 1188-<br />
1195 N.C.civ., iar în ce priveşte acceptarea ofertei, aceasta are sediul materiei<br />
în dispoziţiile art. 1196-1200 N.C.civ.<br />
36 Contractul încetează de a fi valabil atunci când consimţământul uneia sau<br />
alteia <strong>din</strong>tre părţi este afectat de un viciu care îi alterează luciditatea sau<br />
libertatea. Aceasta, deoarece consimţământul este o voinţă la baza formării<br />
căreia se află procesul de reflexie şi deliberare al autorului său. De aceea,<br />
numai prin deliberare, fiecare parte va decide sau nu să se angajeze juridic, a se<br />
vedea T. R. Popescu, P. Anca, Teoria generală a obligaţiilor, Ed. Ştiinţifică,<br />
Bucureşti, 1968, p. 54-55; D. Chirică, Tratat de drept <strong>civil</strong>. Contracte speciale,<br />
vol. I, Vânzarea şi schimbul, Ed. C. H. Beck, Bucureşti, 2008, p. 225.<br />
37
<strong>din</strong> <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> de la 1865, consimţământul nu este valabil, când<br />
este dat prin eroare, smuls prin violenţă sau surprins prin dol).<br />
2.3.2.2. Lipsa discernământului<br />
Pentru ca actului juridic să i se recunoască efectele (de a<br />
da naştere, modifica ori stinge raporturi <strong><strong>civil</strong>e</strong> concrete), este<br />
necesar ca exprimarea consimţământului să provină de la o<br />
persoană cu discernământ, adică de la o persoană care să aibă<br />
puterea efectivă de a aprecia asupra consecinţelor juridice care se<br />
vor produce în baza respectivului act.<br />
Conform art. 1205 alin. 1 N.C.civ., este anulabil<br />
contractul încheiat de o persoană care, la momentul încheierii<br />
acestuia se afla, fie şi numai vremelnic, într-o stare care o<br />
punea fie şi numai vremelnic în neputinţă de a-şi da seama de<br />
urmările faptei sale 37 .<br />
2.3.2.3. Viciile de consimţământ. Enumerare<br />
Potrivit art. 1206 N.C.civ. consimţământul este viciat<br />
atunci când este dat <strong>din</strong> eroare, surprins prin dol sau smuls prin<br />
violenţă (alin. 1).<br />
De asemenea, consimţământul este viciat în caz de<br />
leziune.<br />
2.3.3. Valabilitatea consimţământului (continuare).<br />
Eroarea-viciu de consimţământ<br />
2.3.3.1. Definiţie şi reglementare<br />
Eroarea reprezintă falsa reprezentare a realităţii la<br />
momentul încheierii actului.<br />
Spre deosebire de reglementarea anterioară, în care<br />
eroarea era tratată într-un singur text (art. 954 şi, cu caracter<br />
37 Este supus anulării şi contractul încheiat de o persoană pusă sub interdicţie<br />
ulterior întocmirii actului, dacă la momentul exprimării consimţământului<br />
cauzele punerii sub interdicţie existau şi erau îndeobşte cunoscute (art. 1205<br />
alin. 2 N.C.civ.).<br />
38
general, în dispoziţiile art. 953, 961, alături de alte vicii de<br />
consimţământ), în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> sediul materiei se regăseşte în<br />
mai multe articole (art. 1207-1213), care reglementează diferite<br />
feluri de erori care pot apărea la momentul încheierii actului<br />
(eroarea nescuzabilă, eroarea asumată, eroarea de calcul, eroarea<br />
de comunicare sau de transmitere), cu sancţiunile corespunzătoare<br />
care pot interveni.<br />
2.3.3.2. Condiţii<br />
Pentru a atrage anularea actului, este necesar ca partea să<br />
se fi aflat într-o eroare esenţială, iar cealaltă parte să ştie sau, după<br />
caz, să fi trebuit să ştie că faptul asupra căruia a purtat eroarea era<br />
esenţial pentru încheierea contractului.<br />
Este considerată ca având caracter esenţial eroarea 38 care :<br />
– poartă asupra naturii sau obiectului contractului (error in<br />
negotio şi error in corpore);<br />
– poartă asupra identităţii obiectului prestaţiei sau asupra<br />
unei calităţi a acestuia ori asupra unei alte împrejurări considerate<br />
esenţiale de către părţi în absenţa căreia contractul nu s-ar fi<br />
încheiat (error in substantia);<br />
– poartă asupra identităţii persoanei sau asupra unei calităţi<br />
a acesteia în absenţa căreia contractul nu s-ar fi încheiat (error in<br />
persona, în cazul contractelor încheiate intuitu personae).<br />
Este de asemenea, considerată esenţială, eroarea de drept<br />
care priveşte o normă juridică determinantă, potrivit voinţei<br />
părţilor, pentru încheierea contractului 39 .<br />
38 Conform art. 1207 N.C.civ.<br />
39 Potrivit art. 1207 N.C.civ., eroarea de drept este esenţială atunci când<br />
priveşte o normă juridică determinantă, potrivit voinţei părţilor, pentru<br />
încheierea contractului (alin. 3). Eroarea care priveşte simplele motive ale<br />
contractului nu este esenţială, cu excepţia cazului în care prin voinţa părţilor<br />
asemenea motive au fost considerate hotărâtoare (alin. 4).<br />
39
În felul acesta, a fost tranşată controversa <strong>din</strong> doctrină,<br />
care, în absenţa unei reglementări exprese, admitea 40 sau nu<br />
anulabilitatea actului pentru eroare de drept, considerându-se că<br />
falsei reprezentări a unei asemenea realităţi juridice i se opune<br />
maxima nemo censetur ignorare legem (nimeni nu poate invoca<br />
necunoaşterea legii).<br />
Era însă un argument neconvingător, acesta tras <strong>din</strong><br />
obligativitatea cunoaşterii legii de către toţi destinatarii ei, câtă<br />
vreme el se constituie, mai degrabă, într-un deziderat decât într-o<br />
realitate şi aceasta, mai ales în condiţiile instabilităţii şi fluctuaţiei<br />
legislative prezente.<br />
Totuşi, eroarea de drept nu va putea fi invocată în cazul<br />
dispoziţiilor legale accesibile şi previzibile (art. 1208 alin. 2).<br />
Chiar pentru ipoteza erorii esenţiale, când partea a avut o<br />
falsă reprezentare a realităţii care să o îndreptăţească la a cere<br />
anularea actului, legiuitorul a prevăzut un remediu de natură să<br />
salvgardeze actul încheiat, atunci când cealaltă parte este de acord<br />
cu executarea, urmând ca prevederile contractuale să fie adaptate<br />
în mod corespunzător (art. 1213).<br />
În felul acesta, se asigură o mai mare stabilitate a<br />
circuitului <strong>civil</strong> şi soliditatea raporturilor contractuale.<br />
2.3.3.3. Aspecte particulare<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> reglementează şi eroarea nescuzabilă,<br />
căreia nu i se recunoaşte caracteristica de viciu de consimţământ,<br />
sancţionabil cu anularea 41 , întrucât aceasta ar fi incompatibilă cu<br />
40 Conform opiniei dominante exprimate în doctrină (a se vedea, de ex., Gh.<br />
Beleiu, Drept <strong>civil</strong> român: Introducere în dreptul <strong>civil</strong>. Subiectele dreptului<br />
<strong>civil</strong>, ed. a VIII-a, revăzută şi adăugită de M. Nicolae şi P. Truşcă, Ed.<br />
Universul juridic, p. 177, J. Kocsis, Unele aspecte teoretice şi practice privind<br />
eroarea de drept, în Dreptul nr. 8/1992, I. Deleanu, Ficţiunile juridice, Ed. All<br />
Beck, Bucureşti, 2005, pp. 149-176. În sens contrar, A. Ionaşcu, Drept <strong>civil</strong>.<br />
Partea generală, Ed. Didactică şi Pedagogică, Bucureşti, 1963, p. 235.<br />
41 Potrivit art. 1208 alin. 1 N.C.civ., contractul nu poate fi anulat dacă faptul<br />
asupra căruia a purtat eroarea putea fi, după împrejurări, cunoscut cu diligenţe<br />
rezonabile.<br />
40
una-cre<strong>din</strong>ţă şi cerinţele unei conduite corecte şi oneste, care<br />
trebuie să caracterizeze pe omul diligent (vigililantibus non<br />
dormientibus iura inveniunt).<br />
Astfel, eroarea este nescuzabilă, atunci când ea este<br />
consecinţa unei conduite culpabile a celui care reclamă<br />
anularea actului (căci neglijenţa victimei erorii face ca aceasta să<br />
fie nescuzabilă când ea putea şi trebuia să se informeze, iar<br />
cealaltă parte nu avea, după circumstanţe, această obligaţie).<br />
De asemenea, nu intervine anulabilitatea actului, atunci<br />
când eroarea poartă asupra unui element cu privire la care riscul<br />
de eroare a fost asumat de cel care îl invocă sau, după împrejurări,<br />
trebuia să fie asumat de către acesta (eroarea asumată), precum şi<br />
atunci când este vorba despre o simplă eroare de calcul, ce poate fi<br />
îndreptată printr-o simplă rectificare (aşa-numita eroare de<br />
calcul), cu rezerva situaţiei în care a fost vorba despre o eroare<br />
asupra cantităţii, esenţială pentru încheierea actului.<br />
2.3.3.4. Sancţiunea<br />
Dacă până la reglementarea actuală şi de altfel, în absenţa<br />
unor norme ale dreptului pozitiv, în doctrină şi jurisprudenţă s-a<br />
considerat că eroarea-obstacol (cea care poartă asupra naturii<br />
contractului sau asupra identităţii obiectului acestuia) se<br />
sancţionează cu nulitatea absolută, prin dispoziţiile <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong><br />
<strong>civil</strong> (art. 1207 alin. 1) s-a prevăzut anulabilitatea actului pentru<br />
eroarea esenţială, care, sub aspect terminologic, trebuie înţeleasă<br />
ca atrăgând nulitatea relativă.<br />
În felul acesta, au fost valorificate observaţiile critice<br />
exprimate în doctrina română sau străină 42 şi, de asemenea, a<br />
fost îmbrăţişată teoria modernă a contractului, conform căreia<br />
sancţiunea în cazul erorii trebuie să fie nulitatea relativă, pentru<br />
că, în fapt, nu este pus în pericol interesul general, ci sunt puse în<br />
42 Gh. Beleiu, op. cit., p. 177; D. Cosma, Teoria generală a actului juridic <strong>civil</strong>,<br />
Editura ştiinţifică, Bucureşti, 1969, p. 156, L. Pop, op. cit., p. 239; J. Flour, J.<br />
Luc- Aubert, E. Savaux, Droit <strong>civil</strong>. Les obligations, Ed. Armand Colin, Paris,<br />
2002, p. 135.<br />
41
cauză interesele părţilor contractante, existând riscul de a fi lezate.<br />
Nulitatea relativă într-o asemenea situaţie prezintă, însă, o<br />
particularitate, întrucât ambele sau toate părţile contractante se<br />
află în eroare şi toate au dreptul de a promova acţiunea în anulare.<br />
2.3.4. Valabilitatea consimţământului (continuare).<br />
Dolul-viciu de consimţământ 43<br />
2.3.4.1. Definiţie şi reglementare<br />
Dolul este acel viciu de consimţământ care constă în<br />
inducerea în eroare a unei persoane cu ajutorul unor mijloace<br />
viclene sau dolosive ori prin omisiunea, în mod fraudulos, de<br />
informare a cocontractantului asupra unor împrejurări care se<br />
cuvenea să fie dezvăluite (art. 1214 N.C.civ.).<br />
Aşadar, privit ca fapt delictual săvârşit cu intenţie de<br />
către autorul său, dolul presupune un element material şi unul<br />
intenţional ori subiectiv.<br />
Sub aspectul elementului material se observă că noua<br />
reglementare 44 acordă atenţie nu doar faptului comisiv<br />
(acţiunea, constând în folosirea de manopere frauduloase, de<br />
natură să provoace eroarea), ci şi faptului omisiv (atitu<strong>din</strong>ea<br />
negativă, de a nu aduce la cunoştinţă celeilalte părţi împrejurări<br />
care trebuia să fie dezvăluite).<br />
În ce priveşte dolul prin omisiune sau reticenţă, se<br />
admitea, în doctrină şi jurisprudenţă, chiar şi în absenţa unei<br />
reglementări, că simpla tăcere a unei părţi contractante este de<br />
natură, în anumite cazuri, să inducă în eroare pe cealaltă parte şi<br />
43 Dolul contractual se deosebeşte de dolul delictual care constă în acţiunea sau<br />
inacţiunea deliberată a unei persoane prin care se încalcă dreptul subiectiv sau<br />
interesul legitim al altei persoane. Iniţial, în dreptul roman, a fost sancţionat<br />
numai dolul ca delict <strong>civil</strong> care dădea victimei dreptul de a obţine repararea<br />
pagubei.<br />
44 Potrivit art. 960 C.civ. anterior, dolul este cauză de nulitate atunci când<br />
mijloacele viclene întrebuinţate de una <strong>din</strong> părţi, sunt astfel, încât este evident<br />
că, fără aceste maşinaţii cealaltă parte n-ar fi contractat.<br />
42
să o determine să încheie un contract pe care altfel nu l-ar fi<br />
încheiat 45 .<br />
Se considera, însă, că tăcerea este constitutivă de dol<br />
numai excepţional, adică în acele cazuri în care exista obligaţia<br />
legală a unei părţi de a informa pe cealaltă parte 46 .<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> vine să dea expresie acestei realităţi,<br />
concretizând, de altfel, o orientare a doctrinei şi jurisprudenţei în<br />
materie, şi să sancţioneze neîndeplinirea obligaţiei de informare ce<br />
revine părţii contractuale.<br />
În mod deosebit, problema dolului prin reticenţă<br />
evidenţiază raportul <strong>din</strong>tre „obligaţia de informare” ce revine<br />
părţii mai experimentate ori profesioniste sau care deţine<br />
„informaţii privilegiate”, pe de o parte, şi „obligaţia de a se<br />
informa” care incumbă fiecărei părţi contractante, pe de altă parte.<br />
De exemplu, în contractele de adeziune sau în cele<br />
încheiate cu consumatorii, „partea mai slabă” trebuie să fie<br />
informată asupra tuturor elementelor esenţiale care stau la baza<br />
declaraţiei sale de voinţă, iar, în caz contrar, aceasta poate<br />
pretinde că a fost victima unui dol prin reticenţă 47 .<br />
2.3.4.2. Condiţii<br />
Condiţiile pe care trebuie să le îndeplinească dolul pentru a<br />
atrage anulabilitatea actului se desprind <strong>din</strong> conţinutul art. 1214,<br />
1215 N.C.civ., respectiv: dolul să provină de la cocontractant ori<br />
de la reprezentantul, prepusul ori gerantul afacerilor celeilalte<br />
părţi (i); prin acţiunile comisive ori omisive săvârşite să fi fost<br />
provocată eroarea celeilalte părţi, indiferent de caracterul esenţial<br />
45 A se vedea, de ex., P. Andrei, Dolul prin reticenţă în literatura juridică şi în<br />
practica judiciară, în R.R.D. nr. 9/1982; D. Cosma, op. cit., p. 167; D. Chirică,<br />
Contractele speciale <strong><strong>civil</strong>e</strong> şi comerciale, vol. I, Ed. Rosetti, Bucureşti, 2005,<br />
pp. 261-267.<br />
46 C. Hamangiu, I. Rosetti-Bălănescu, Al. Băicoianu, Tratat de drept <strong>civil</strong>, vol.<br />
I, Ed. Naţională, 1928, pp. 134-135.<br />
47 A se vedea M. Nicolae, Actul juridic <strong>civil</strong>, în Instituţii de drept <strong>civil</strong>. Curs<br />
selectiv pentru licenţă, 2009-2010, Ed. Universul Juridic, 2009, p. 32.<br />
43
sau neesenţial al acesteia (ii); dolul să fie dovedit (întrucât nu se<br />
presupune) (iii).<br />
(i) Pentru că dolul are o dimensiune delictuală<br />
(contractuală), este firesc să apară condiţia ca acesta să provină de<br />
la cealaltă parte contractantă sau de la reprezentantul acesteia 48 .<br />
Pentru ipoteza în care dolul s-ar datora unei terţe<br />
persoane, străine de contract, în principiu nu poate fi sancţionat<br />
contractantul nevinovat, pentru că aceasta ar fi o soluţie injustă 49 .<br />
În schimb, dolul va fi imputabil cocontractantului în cazul<br />
în care se dovedeşte că a cunoscut (sau, după caz, trebuia să<br />
cunoască) manoperele dolosive ale terţului şi totuşi, nu a avertizat<br />
cealaltă parte asupra erorii ce i-a fost provocată.<br />
În această situaţie, independent de anularea contractului,<br />
autorul dolului răspunde pentru prejudiciile ce ar putea rezulta<br />
(art. 1215 alin. 2).<br />
(ii) Dacă în vechiul text <strong>din</strong> <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> (art. 960) se<br />
menţiona expres condiţia ca dolul să fi fost determinant la<br />
încheierea contractului (întrucât „fără acele maşinaţiuni, este<br />
evident că cealaltă parte nu ar fi contractat”), astfel încât eroarea<br />
provocată să fi privit elemente hotărâtoare pentru încheierea<br />
contractului, în noua reglementare nu mai este instituită această<br />
condiţie, fiind suficient ca prin atitu<strong>din</strong>ea dolosivă a părţii să fi<br />
fost provocată o eroare, chiar dacă aceasta nu a fost esenţială (art.<br />
1214 alin. 2).<br />
Aşadar, în noua concepţie a <strong>Cod</strong>ului este pus accentul pe<br />
dimensiunea delictuală a dolului, fiind suficient că a existat o<br />
asemenea atitu<strong>din</strong>e a părţii, în absenţa căreia nu s-ar fi încheiat<br />
48<br />
Evident, cerinţa nu funcţionează în cazul actelor juridice unilaterale<br />
(testamentul, confirmarea unui drept, renunţarea la un drept), câtă vreme<br />
acestea sunt rezultatul voinţei unei singure persoane.<br />
49 Spre deosebire de reglementarea anterioară, <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> conţine dispoziţii (art.<br />
1215) care rezolvă şi chestiunea dolului comis de un terţ.<br />
44
acel contract ori el s-ar fi încheiat în condiţii diferite, rămânând<br />
victimei dolului să aleagă dacă solicită anularea contractului sau<br />
despăgubiri.<br />
În felul acesta, rămâne lipsită de relevanţă distincţia care<br />
se făcea în doctrină şi jurisprudenţă între dolul principal (cel care,<br />
purtând asupra elementelor esenţiale dădea drept la acţiunea în<br />
anulare) şi dolul incidental sau secundar, care purtând asupra unor<br />
elemente nedeterminante nu ar fi justificat anularea actului.<br />
(iii) Dolul trebuie să fie dovedit de către victima acestuia<br />
(potrivit art. 1214 alin. 4, dolul nu se presupune), întrucât el nu<br />
rezultă <strong>din</strong> conţinutul actului, nici măcar <strong>din</strong>tr-un eventual<br />
dezechilibru între prestaţiile la care s-au obligat părţile actului.<br />
Fiind vorba de o faptă delictuală (de un fapt juridic), pentru<br />
dovada lui se admite orice mijloc de probă.<br />
2.3.4.3. Sancţiunea dolului<br />
Fiind vorba de un viciu de consimţământ, sancţiunea care<br />
intervine este aceea a anulabilităţii actului.<br />
În acelaşi timp, însă, dolul este şi un delict <strong>civil</strong>, astfel<br />
încât în ipoteza în care autorul dolului a cauzat un prejudiciu, se<br />
va naşte un raport juridic de natură delictuală, respectiv, un raport<br />
de răspundere în cadrul căruia cel prejudiciat, victima dolului, are<br />
dreptul să ceară şi să obţină repararea prejudiciului 50 .<br />
Astfel, dacă prin admiterea acţiunii în anulare nu a fost<br />
posibilă repunerea părţii în situaţia anterioară, adică prejudiciul ce<br />
i-a fost cauzat nu este reparat în întregime, partea va putea acţiona<br />
pe autorul dolului pentru a obţine despăgubiri.<br />
În acest sens, dispoziţiile art. 1257 N.C.civ. stabilesc<br />
posibilitatea pentru cel al cărui consimţământ a fost surprins prin<br />
dol, să pretindă, în afară de anularea actului şi daune interese sau,<br />
dacă preferă menţinerea contractului, să solicite reducerea<br />
prestaţiei sale cu valoarea daunelor-interese la care ar fi<br />
îndreptăţit.<br />
50 În acest sens, v. L. Pop, op. cit., p. 267.<br />
45
2.3.5. Valabilitatea consimţământului (continuare).<br />
Violenţa<br />
2.3.5.1. Definiţie şi reglementare<br />
În concepţia <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, violenţa, ca viciu de<br />
consimţământ, este înţeleasă ca „temerea justificată indusă fără<br />
drept de cealaltă parte sau de un terţ, de aşa manieră încât partea<br />
ameninţată putea să creadă, după împrejurări, că, în lipsa<br />
consimţământului său, viaţa, persoana, onoarea sau bunurile sale<br />
ar fi expuse unui pericol grav şi iminent” (art. 1216).<br />
Rezultă că nu violenţa în sine este cu adevărat viciu de<br />
consimţământ, ci sentimentul de teamă (temerea) care i-a fost<br />
indusă victimei şi care a împiedicat-o să-şi manifeste, în mod<br />
liber, voinţa de a contracta.<br />
Altfel spus, victima violenţei ştie că încheie un contract<br />
dezavantajos pentru ea, dar cu toate acestea, îşi exprimă<br />
consimţământul pentru a scăpa de un rău mult mai grav care i-ar<br />
putea fi cauzat 51 .<br />
Această temere poate exista nu numai în raport cu<br />
persoana contractantului sau cu bunurile acesteia, ci şi în legătură<br />
cu persoane apropiate părţii (soţul, soţia, ascendenţii ori<br />
descendenţii, conform art. 1216 alin. 4).<br />
Având în vedere dispoziţiile art. 1216 alin. 3, rezultă că în<br />
situaţia persoanelor apropiate părţii este vorba de o constrângere<br />
fizică efectivă îndreptată împotriva acestora şi de natură să insufle<br />
temere părţii contractante.<br />
2.3.5.2. Condiţii<br />
Pentru a atrage anularea actului, violenţa trebuie: să fie<br />
determinantă pentru încheierea actului juridic (i); să fie injustă<br />
(ii).<br />
(i) Necesitatea caracterului determinant al violenţei<br />
rezultă <strong>din</strong> dispoziţiile art. 1216 N.C.civ., potrivit cărora temerea<br />
51 Vezi L. Pop, op. cit., p. 270.<br />
46
trebuie să fie „justificată” şi de aşa natură încât partea putea să<br />
creadă că, în absenţa consimţământului, era expusă unui pericol<br />
grav şi iminent.<br />
În stabilirea caracterului determinant al violenţei trebuie să<br />
se ţină seama, aşa cum dispune art. 1216 alin. 4 N.C.civ., de<br />
„vârsta, starea socială, sănătatea şi caracterul celui asupra căruia s-<br />
a exercitat violenţa, precum şi de orice altă împrejurare ce a putut<br />
influenţa starea acestuia la momentul încheierii contractului”.<br />
Este vorba aşadar, de o serie de elemente de fapt, care vor<br />
fi la aprecierea organului jurisdicţional, pentru a se stabili dacă a<br />
fost vorba de caracterul hotărâtor al violenţei la momentul<br />
încheierii contractului, de natură să afecteze valabilitatea acestuia.<br />
(ii) Caracterul injust al ameninţării victimei. Întrucât nu<br />
orice ameninţare constituie, prin ea însăşi, violenţă-viciu de<br />
consimţământ, se cere ca aceasta să reprezinte o încălcare a legii<br />
(să fie ilicită), pentru a atrage nevalabilitatea actului.<br />
Astfel, dacă ameninţarea priveşte exerciţiul cu bunăcre<strong>din</strong>ţă<br />
al unui drept subiectiv, ea nu se poate constitui în viciu de<br />
consimţământ, întrucât partea tinde doar la realizarea beneficiului<br />
pe care legea i-l recunoaşte.<br />
Ameninţarea cu exerciţiul unui drept. În schimb, în<br />
concepţia <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> reprezintă violenţă „temerea insuflată prin<br />
ameninţarea cu exerciţiul unui drept făcută cu scopul de a obţine<br />
avantaje nejustificate” (art. 1217).<br />
Într-adevăr, de data aceasta, exercitarea dreptului este<br />
deturnată de la scopul său şi capătă un caracter abuziv, ceea ce<br />
este de natură să-l scoată de sub protecţia legii 52 .<br />
52 Se întâmplă astfel, de ex., în cazul ameninţării debitorului cu urmărirea sau<br />
chemarea sa în judecată de către creditor, cu scopul de a-l determina pe acesta<br />
să încheie un angajament excesiv, adică, de a obţine un alt rezultat decât cel pe<br />
care l-ar fi putut pretins în mod legitim.<br />
47
Temerea reverenţiară. Faptul că ameninţarea trebuie să<br />
fie determinantă, rezultă în mod implicit şi <strong>din</strong> dispoziţiile art.<br />
1219 N.C.civ., care nu recunosc caracterul de viciu de<br />
consimţământ simplei temeri reverenţiare, izvorâte <strong>din</strong> respect,<br />
fără ca aceasta să fi fost însoţită de violenţă.<br />
De asemenea, ameninţarea cu un rău nu este, în concepţia<br />
<strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, considerată constitutivă de violenţă, atunci când<br />
ea rezultă <strong>din</strong>tr-o stare de necesitate, decât în măsura în care<br />
cealaltă parte a profitat de această împrejurare (art. 1218<br />
N.C.civ.) 53 .<br />
2.3.5.3. Violenţa săvârşită de un terţ<br />
Prin dispoziţiile <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> (art. 1220 N.C.civ.) este<br />
reglementată situaţia violenţei exercitate de un terţ faţă de<br />
contract, însă ea constituie viciu de consimţământ numai atunci<br />
când partea al cărei consimţământ nu a fost viciat cunoştea sau,<br />
după caz, ar fi trebuit să cunoască violenţa exercitată de terţ.<br />
Rezultă că nu se cere ca ameninţarea cu un rău al cărei<br />
autor este terţa persoană să fie şi rezultatul coparticipării efective<br />
a celeilalte părţi, dar, cel puţin, aceasta să fi cunoscut sau să fi<br />
trebuit să cunoască despre violenţa exercitată (deci, să fi existat<br />
cel puţin o complicitate, de pe urma căreia să fi profitat, prin<br />
influenţarea comportamentului celeilalte părţi, nevoite astfel, să<br />
încheie contractul).<br />
2.3.5.4. Sancţiune<br />
Ca şi în cazul dolului, independent de anularea<br />
contractului partea va putea cere şi repararea prejudiciului cauzat<br />
prin fapta ilicită.<br />
Aşadar, în situaţia în care autorul violenţei este cealaltă<br />
parte contractantă, partea prejudiciată va avea la îndemână două<br />
53 În doctrină se exprimase un punct de vedere contrar, în sensul că ameninţarea<br />
într-o asemenea situaţie este asimilabilă violenţei-viciu de consimţământ, având<br />
în vedere că şi în cazul stării de necesitate dimensiunea volitivă a<br />
consimţământului poate fi grav afectată, D. Cosma, op. cit., p. 174.<br />
48
acţiuni împotriva acesteia: una în anularea contractului şi, dacă<br />
repunerea în situaţia anterioară nu este suficientă pentru<br />
acoperirea prejudiciului, şi o acţiune în răspundere <strong>civil</strong>ă.<br />
Dacă autorul violenţei este un terţ, partea se va putea<br />
îndrepta împotriva acestuia cu acţiunea în răspundere, iar<br />
împotriva celeilalte părţi contractante, cu acţiune în anulare 54 .<br />
2.3.6. Valabilitatea consimţământului (continuare).<br />
Leziunea<br />
2.3.6.1. Definiţie şi reglementare<br />
Este leziune, potrivit art. 1221 N.C.civ., atunci când una<br />
<strong>din</strong>tre părţi, profitând de starea de nevoie, de lipsa de experienţă<br />
ori de lipsa de cunoştinţe a celeilalte părţi, stipulează în favoarea<br />
sa ori a unei alte persoane, o prestaţie considerabil mai mare, la<br />
data încheierii contractului, decât valoarea propriei prestaţii.<br />
Rezultă, <strong>din</strong> această definiţie, că <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> îmbrăţişează<br />
concepţia subiectivă despre leziune, conform căreia pentru a<br />
exista acest viciu de consimţământ 55 , nu este suficientă<br />
54 A se vedea, în acest sens, dispoziţiile art. 1220 alin. 2 şi ale art. 1257 N.C.civ<br />
(acestea <strong>din</strong> urmă, referitoare la pretinderea de daune interese sau la reducerea<br />
corespunzătoare a prestaţiilor, fiind aplicabile deopotrivă, în cazul dolului).<br />
55 În doctrină au fost exprimate mai multe opinii, care au negat caracterul de<br />
viciu de consimţământ al leziunii. Astfel, în sensul că leziunea nu afectează<br />
consimţământul, ci este o condiţie a anulării contractului pentru incapacitatea<br />
unuia <strong>din</strong>tre contractanţi, a se vedea D. Cosma, op. cit., p. 153; de asemenea,<br />
leziunea a fost apreciată şi ca o cauză distinctă, specială de anulare a<br />
contractului pentru încălcarea cerinţei echilibrului prestaţiilor care se datorează<br />
în contrapartidă (P. Vasilescu, Relativitatea actului juridic <strong>civil</strong>. Repere pentru<br />
o nouă teorie a actului de drept privat, Ed. Rosetti, Bucureşti, 2003, p. 235). În<br />
sensul că leziunea este o cauză specială de desfiinţare a contractului şi<br />
nicidecum un viciu al consimţământului întrucât rostul său este acela de a<br />
asigura echilibrul contractual, ceea ce este în strânsă legătură cu valoarea<br />
prestaţiilor care alcătuiesc obiectul raportului de obligaţii contractual şi cu<br />
obiectul contractului, a se vedea L. Pop, op. cit., p. 312. Prin reglementarea<br />
<strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> se curmă practic, această controversă, recunoscându-se leziunii<br />
natura de cauză ce afectează valabilitatea consimţământului, prin vicierea<br />
acestuia.<br />
49
disproporţia între prestaţiile părţilor, ci este necesar să se şi profite<br />
„de starea de nevoie, de lipsa de experienţă ori de lipsa de<br />
cunoştinţe a celeilalte părţi”.<br />
Aceasta înseamnă că, pe lângă dezechilibrul<br />
contraprestaţiilor există o parte a cărei voinţă este mai slabă în faţa<br />
celuilalt contractant, aşa încât, de la început poziţia contractuală a<br />
părţilor este inegală.<br />
De asemenea, dacă potrivit reglementării anterioare,<br />
leziunea era limitată, ca domeniu de aplicare, doar la situaţia<br />
minorilor – care, având vârsta de 14 ani împliniţi, încheiau singuri<br />
acte de administrare, fără încuviinţarea părinţilor sau a tutorelui,<br />
dacă aceste acte le pricinuiau vreo vătămare – potrivit <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong><br />
<strong>civil</strong> leziunea este recunoscută şi în cazul majorului, cu condiţia<br />
ca diferenţa de prestaţie să depăşească jumătate <strong>din</strong> valoarea pe<br />
care o avea, la momentul încheierii contractului, prestaţia promisă<br />
sau executată de partea lezată (art. 1222 alin. 2).<br />
Sub aspectul categoriei actelor juridice care pot fi atacate<br />
pentru leziune, noile dispoziţii legale exclud de la incidenţa<br />
acestei sancţiuni contractele aleatorii, tranzacţia, precum şi alte<br />
contracte anume prevăzute de lege (art. 1224).<br />
2.3.6.2. Condiţii<br />
Pentru a exista leziune, ca viciu de consimţământ, este<br />
necesar să fie îndeplinite următoarele cerinţe:<br />
– leziunea să fie o consecinţă directă a actului respectiv;<br />
– leziunea să existe nu doar în raport cu momentul<br />
încheierii actului, ci să subziste până la data cererii de anulare;<br />
– disproporţia de valoare între prestaţii să fie<br />
considerabilă. Astfel, în cazul minorului, trebuie să fie vorba de o<br />
obligaţie excesivă asumată de acesta prin raportare la starea sa<br />
patrimonială, la avantajele pe care le obţine <strong>din</strong> contract ori la<br />
ansamblul circumstanţelor (art. 1221 alin. 3).<br />
50
În cazul majorului, caracterul însemnat ori considerabil al<br />
leziunii există doar atunci când disproporţia depăşeşte jumătate<br />
<strong>din</strong> valoarea pe care o avea prestaţia promisă sau executată de<br />
partea lezată.<br />
2.3.6.3. Sancţiunea<br />
Considerată viciu de consimţământ, leziunea este<br />
sancţionată cu anularea actului lezionar.<br />
Partea prejudiciată are însă posibilitatea să aleagă<br />
menţinerea contractului, dar cu reducerea obligaţiilor sale cu<br />
valoarea daunelor-interese la care ar fi îndreptăţită.<br />
Chiar şi în situaţia în care partea alege să promoveze<br />
acţiune în anulare, instanţa va putea să menţină contractul, dacă<br />
cealaltă parte oferă, în mod echitabil, o reducere a propriei creanţe<br />
sau, după caz, o majorare a propriei obligaţii (art. 1222 alin. 3).<br />
Dreptul la acţiunea în anulare sau în reducerea prestaţiilor<br />
pentru leziune se prescrie în termen de 2 ani de la data încheierii<br />
contractului (art. 1223).<br />
2.4. Obiectul contractului<br />
2.4.1. Noţiuni generale<br />
Punând capăt controverselor apărute în doctrină 56 ,<br />
determinate, de altfel, de terminologia imprecisă a <strong>Cod</strong>ului <strong>civil</strong><br />
56 Astfel, s-a considerat fie că actul juridic nu ar avea un obiect propriu,<br />
distinct, analizându-se doar obiectul obligaţiei sau obligaţiilor generate de acel<br />
act (M. B. Cantacuzino, Curs de drept <strong>civil</strong>, Ed. Scrisul românesc, Craiova, f.a.,<br />
p. 432), fie că obiectul actului juridic ar consta în crearea, modificarea unui<br />
raport juridic (A. Ionaşcu, op. cit., p. 96), fie că obiectul actului juridic ar<br />
consta în interesele reglementate de părţi prin mijlocirea actului juridic (D.<br />
Cosma, op. cit., p. 213), fie că obiectul actului juridic este însuşi obiectul<br />
raportului juridic, respectiv conduita părţilor, adică acţiunile şi inacţiunile la<br />
care acestea sunt îndrituite ori pe care trebuie să le îndeplinească (Tr. Ionaşcu,<br />
Curs de drept <strong>civil</strong>, Teoria generală a obligaţiilor, p. 290; Gh. Beleiu, op. cit.,<br />
p. 162).<br />
51
de la 1865 (care uneori foloseşte sintagma „obiectul contractului<br />
sau al convenţiei”, alteori, pe aceea de „obiect al obligaţiei”), <strong>noul</strong><br />
<strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> stabileşte, prin dispoziţiile art. 1225, că obiectul<br />
contractului este reprezentat de „operaţiunea juridică, precum<br />
vânzarea, locaţiunea, împrumutul şi altele asemenea, convenită<br />
de părţi, astfel cum reiese <strong>din</strong> ansamblul drepturilor şi<br />
obligaţiilor contractuale”.<br />
Rezultă că obiectul contractului este constituit <strong>din</strong><br />
operaţiunea juridică avută în vedere de părţi la momentul<br />
încheierii acestuia (de a vinde şi, respectiv, de a cumpăra, de a<br />
închiria un bun ori de a efectua o lucrare sau de a presta un<br />
serviciu etc.).<br />
Pentru a fi valabil, obiectul contractului trebuie să fie<br />
determinat şi licit, sub sancţiunea nulităţii absolute (obiectul este<br />
considerat ilicit atunci când este prohibit de lege sau contravine<br />
or<strong>din</strong>ii publice ori bunelor moravuri).<br />
Operaţia juridică este, aşadar, distinctă de prestaţia la care<br />
debitorul s-a îndatorat şi care reprezintă obiectul obligaţiei văzută<br />
ca raport juridic 57 .<br />
Astfel, potrivit art. 1226 N.C.civ., obiectul obligaţiei este<br />
prestaţia la care se angajează debitorul şi, sub sancţiunea nulităţii<br />
absolute, trebuie să fie determinat sau cel puţin determinabil şi<br />
licit.<br />
2.4.2. Valabilitatea obiectului<br />
2.4.2.1. Condiţii de validitate. Enumerare.<br />
Indiferent că este vorba de prestaţiile părţilor sau de bunuri<br />
ca obiect derivat al obligaţiilor născute <strong>din</strong> contract, trebuie<br />
îndeplinite aceleaşi condiţii, şi anume:<br />
– să existe; condiţia este îndeplinită când bunul este<br />
prezent ca atare în momentul încheierii actului, dar şi în situaţia<br />
57 Între obiectul contractului şi obiectul obligaţiei contractuale există o strânsă<br />
legătură, în sensul că operaţia juridică încheiată de părţi determină şi prestaţia<br />
la care este îndreptăţit creditorul şi îndatorat debitorul.<br />
52
unurilor viitoare (în lipsa unei prevederi exprese, contractele pot<br />
purta şi asupra bunurilor viitoare, conform art. 1228 N.C.civ.);<br />
– să fie în circuitul <strong>civil</strong> (numai bunurile care sunt în<br />
circuitul <strong>civil</strong> pot face obiectul unei prestaţii contractuale – art.<br />
1229);<br />
– să fie posibil; în cazul unei imposibilităţi iniţiale, la<br />
momentul încheierii actului, pentru una <strong>din</strong>tre părţile actului,<br />
contractul rămâne valabil încheiat;<br />
– să fie determinat sau determinabil; sub acest aspect,<br />
<strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> conţine dispoziţii referitoare la determinarea<br />
obiectului de către un terţ sau prin raportare la un factor de<br />
referinţă 58 , precum şi dispoziţii privind determinarea calităţii<br />
obiectului (în sensul că, atunci când nu poate fi stabilită potrivit<br />
contractului, calitatea prestaţiei sau a obiectului acesteia trebuie să<br />
fie rezonabilă sau, după împrejurări, cel puţin de nivel mediu).<br />
2.4.2.2. Sancţiunea<br />
Intervine sancţiunea nulităţii absolute atunci când obiectul<br />
contractului este nedeterminat şi ilicit.<br />
Aceeaşi sancţiune operează, cu referire la obiectul<br />
obligaţiei actului juridic, atunci când nu este respectată cerinţa<br />
referitoare la caracterul determinabil sau cel puţin determinabil şi<br />
licit al acestuia.<br />
58 Potrivit art. 1232 N.C.civ, atunci când preţul sau orice alt element al<br />
contractului urmează să fie determinat de un terţ, acesta trebuie să acţioneze în<br />
mod corect, diligent şi echidistant (1). Dacă terţul nu poate sau nu doreşte să<br />
acţioneze ori aprecierea sa este în mod manifest nerezonabilă, instanţa, la<br />
cererea părţii interesate, va stabili, după caz, preţul sau elementul nedeterminat<br />
de către părţi (2). De asemenea, potrivit art. 1234, atunci când, potrivit<br />
contractului, preţul se determină prin raportare la un factor de referinţă, iar<br />
acest factor nu există, a încetat să mai existe ori nu mai este accesibil, el se<br />
înlocuieşte, în absenţa unei convenţii contrare, cu factorul de referinţă cel mai<br />
apropiat.<br />
53
2.5. Cauza<br />
2.5.1. Noţiuni generale<br />
2.5.1.1. Definiţie şi reglementare<br />
Până la reglementarea adusă prin <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> nu a<br />
existat o definiţie legală a noţiunii de cauză, referirea la aceasta în<br />
vechiul <strong>Cod</strong>, fiind doar în enumerarea condiţiilor esenţiale ale<br />
convenţiei şi cu referire la prezumţia de existenţă şi de validitate a<br />
cauzei. Această lacună legislativă a făcut posibile mai multe<br />
construcţii teoretice cu privire la înţelesul acestei noţiuni.<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> vine să curme însă controversele <strong>din</strong><br />
doctrină, statuând prin dispoziţiile art. 1235 faptul că prin cauză<br />
se înţelege „motivul care determină pe fiecare parte să încheie<br />
contractul”.<br />
Altfel spus, cauza răspunde la întrebarea „pentru ce” sau<br />
„în ce scop” s-a încheiat actul juridic, vizând aşadar, scopul<br />
urmărit de părţi (causa finalis).<br />
2.5.2. Valabilitatea cauzei<br />
2.5.2.1. Condiţii de validitate. Enumerare<br />
Pentru a fi valabilă, cauza actului juridic trebuie să<br />
îndeplinească cumulativ următoarele condiţii (desprinse <strong>din</strong><br />
dispoziţiile art. 1236, 1237 N.C.civ.):<br />
a) să existe;<br />
b) să fie licită;<br />
c) să fie morală.<br />
a) În ce priveşte inexistenţa cauzei, ea se poate datora<br />
lipsei de discernământ sau, particularizat, pe diferitele tipuri de<br />
acte, lipsei contraprestaţiei (în contractele sinalagmatice),<br />
nepredării bunului (în contractele reale), lipsei intenţiei de a<br />
gratifica (în actele cu titlu gratuit), adică, lipsei scopului imediat la<br />
încheierea actului.<br />
54
) Caracterul licit al cauzei presupune ca aceasta să fie<br />
conformă legii şi or<strong>din</strong>ii publice (art. 1236 alin. 2).<br />
Cauza este considerată ilicită şi atunci când contractul este<br />
doar mijlocul pentru a eluda aplicarea unei norme legale<br />
imperative.<br />
c) În sfârşit, cauza trebuie să fie morală, adică să nu fie<br />
contrară bunelor moravuri, respectiv regulilor de convieţuire<br />
socială.<br />
2.5.2.2. Proba cauzei<br />
Ca şi în reglementarea anterioară, dispoziţiile <strong>noul</strong>ui<br />
<strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> păstrează o dublă prezumţie în privinţa cauzei:<br />
– prezumţia de existenţă a cauzei (contractul este valabil,<br />
chiar atunci când cauza nu este prevăzută expres – art. 1239 alin.<br />
1), ceea ce înseamnă că, fiind prezumată de lege, cauza nu trebuie<br />
să fie dovedită, demonstrată direct;<br />
– prezumţia de valabilitate a cauzei (existenţa unei cauze<br />
valabile se prezumă până la proba contrară – art. 1239 alin. 2),<br />
care funcţionează indiferent de faptul că acest element este<br />
menţionat sau nu în instrumentele probatorii preconstituite, cum ar<br />
fi înscrisurile.<br />
Ambele prezumţii instituite au însă caracter relativ (iuris<br />
tantum), ceea ce înseamnă că pot fi înlăturate prin proba contrară<br />
şi că orice persoană care invocă lipsa ori nevalabilitatea cauzei<br />
este ţinută să facă dovada susţinerilor sale.<br />
2.5.2.3. Sancţiunea<br />
Potrivit art. 1238 alin. 1 N.C.civ., lipsa cauzei atrage<br />
nulitatea relativă a contractului, cu excepţia cazului în care<br />
contractul a fost greşit calificat şi poate produce alte efecte<br />
juridice.<br />
Noua reglementare vine să pună capăt interpretărilor <strong>din</strong><br />
doctrină şi jurisprudenţă (apărute, de altfel, în condiţiile în care<br />
textul anterior statua doar în sensul potrivit căruia „obligaţia fără<br />
55
cauză sau fondată pe o cauză falsă nu poate avea niciun efect”),<br />
după care, în aprecierea sancţiunii care intervine pentru lipsa<br />
cauzei, ar trebui făcută distincţia între „cauzele lipsei de cauză”.<br />
Se aprecia astfel, că, atunci când lipsa cauzei este determinată de<br />
lipsa discernământului, sancţiunea ar trebui să constea în nulitatea<br />
relativă, iar atunci când se datorează lipsei scopului imediat al<br />
angajamentului contractual (respectiv, lipsei contraprestaţiei în<br />
contractele sinalagmatice; lipsei predării bunului, în contractele<br />
reale; lipsei riscului, în contractele aleatorii; lipsei intenţiei de a<br />
gratifica, în contractele cu titlu gratuit), sancţiunea aplicabilă<br />
trebuie să fie a nulităţii absolute.<br />
Întrucât prin dispoziţiile <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> este sancţionată<br />
expres lipsa cauzei cu nulitatea relativă (fără să se facă vreo<br />
distincţie între „cauzele” care pot să atragă lipsa de cauză, iar<br />
unde legiuitorul nu distinge, nici interpretul nu poate să o facă),<br />
rezultă că nu mai pot avea suport în continuare teoriile care<br />
apreciază asupra unui regim distinct al nulităţii în funcţie de<br />
situaţiile care ar atrage lipsa cauzei.<br />
În ce priveşte cauza ilicită sau imorală, aceasta atrage<br />
nulitatea absolută a contractului dacă este comună sau, în caz<br />
contrar, dacă cealaltă parte a cunoscut-o sau, după împrejurări,<br />
trebuia să o cunoască (art. 1238 alin. 2 N.C.civ.).<br />
Rezultă că, pentru a fi atrasă sancţiunea nulităţii absolute<br />
este necesar să existe caracterul ilicit sau imoral al angajamentului<br />
contractual, adică ambele părţi să fi urmărit un scop de această<br />
natură (în afara legii sau contravenind or<strong>din</strong>ii publice şi bunelor<br />
moravuri), pentru că, altminteri, ar însemna ca partea să se<br />
prevaleze de comportamentul său imoral şi să obţină desfiinţarea<br />
actului (or, nimănui nu îi este permis să se prevaleze de propria sa<br />
turpitu<strong>din</strong>e – „nemo auditur propriam turpitu<strong>din</strong>em allegans”).<br />
În felul acesta, se asigură protecţia părţii contractante de<br />
bună-cre<strong>din</strong>ţă, care nu este pusă în situaţia de a suporta<br />
consecinţele nulităţii contractului (cum s-ar fi întâmplat în ipoteza<br />
în care mobilul ilicit sau imoral ar fi aparţinut unei singure părţi,<br />
56
care ar fi putut să invoce nulitatea actului dezavantajând astfel<br />
partea care a contractat cu bună-cre<strong>din</strong>ţă).<br />
2.6. Forma actului juridic<br />
2.6.1. Definiţie<br />
Forma actului juridic desemnează acea condiţie generală,<br />
extrinsecă, de exteriorizare a voinţei, făcută cu intenţia de a crea,<br />
modifica ori stinge un raport juridic concret.<br />
Sintagma „forma actului juridic” este folosită într-o dublă<br />
accepţiune, una restrânsă (stricto sensu), care vizează tocmai<br />
modalitatea de exteriorizare a voinţei juridice şi cealaltă, în sens<br />
larg (lato sensu), care priveşte diferitele cerinţe de formă necesare<br />
unui act juridic pentru a-şi produce efectele (forma cerută ad<br />
validitatem, forma cerută pentru opozabilitate faţă de terţi, forma<br />
cerută ad probationem, pentru probarea actului).<br />
2.6.2. Principiul consensualismului<br />
Privită în înţelesul său restrâns, forma actului juridic este<br />
cârmuită de principiul consensualismului, care presupune că<br />
singura condiţie necesară şi suficientă pentru încheierea unui<br />
contract este simpla manifestare sau exteriorizare a voinţei libere<br />
şi neviciate a părţilor, fără să se impună acesteia respectarea<br />
anumitor formalităţi.<br />
În <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> anterior nu exista o reglementare expresă,<br />
cu caracter de normă generală a acestui principiu, care era dedus,<br />
însă, <strong>din</strong> mai multe texte (referitoare la consensualism în materia<br />
anumitor acte juridice – de exemplu, vânzarea-cumpărarea – sau<br />
la excepţiile de la acest principiu).<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> vine să consacre, însă, principiul<br />
consensualismului prin dispoziţiile art. 1178 referitoare la<br />
libertatea formei şi ale art. 1240 privitoare la formele de<br />
exprimare a consimţământului.<br />
Astfel, potrivit acestui <strong>din</strong> urmă text, voinţa de a contracta<br />
poate fi exprimată verbal sau în scris (alin. 1). Voinţa poate fi<br />
57
exprimată şi printr-un comportament care, potrivit legii,<br />
convenţiei părţilor, practicilor stabilite între acestea sau uzanţelor,<br />
nu lasă nicio îndoială asupra intenţiei de a produce efectele<br />
juridice corespunzătoare (alin. 2).<br />
Rezultă că, pentru a fi producătoare de efecte juridice, nu<br />
se cere ca manifestarea de voinţă a părţilor să fie supusă unor<br />
exigenţe particulare, fiind suficientă exteriorizarea acesteia (solus<br />
consensus obligat), fără vreun alt formalism contractual.<br />
Principiul consensualismului şi al libertăţii formei se<br />
constituie astfel, într-un factor de celeritate, de simplificare a<br />
circuitului juridic şi economic.<br />
2.6.3. Forma cerută ad validitatem (ad solemnitatem)<br />
2.6.3.1. Definiţie<br />
Forma cerută pentru validitatea actului juridic este acea<br />
condiţie specială şi esenţială care presupune îndeplinirea unor<br />
formalităţi prevăzute de lege, în absenţa cărora actul nu ar putea<br />
lua naştere în mod valabil.<br />
Aşadar, prin excepţie de la principiul consensualismului,<br />
există categorii de acte juridice a căror constituire valabilă<br />
presupune respectarea unor formalităţi prestabilite de lege.<br />
Instituirea prin lege a formei necesare pentru însăşi<br />
valabilitatea actului este menită să atenueze inconvenientele care<br />
pot apărea în legătură cu forma consensuală 59 şi se datorează, de<br />
59 Principiul consensualismului prezintă şi unele inconveniente economice,<br />
deoarece încheierea contractului consensual nu lasă, de regulă, urme. În acest<br />
fel, în raporturile <strong>din</strong>tre părţile contractante pot să apară anumite incertitu<strong>din</strong>i<br />
asupra existenţei sau asupra conţinutului contractului, prin care se favorizează<br />
contestaţiile, în cazul în care o parte este lipsită de loialitate; aşadar, în caz de<br />
litigiu, părţile riscă să se confrunte cu dificultăţi de probă, adeseori<br />
insurmontabile. În ce-i priveşte pe terţi, consensualismul conduce adeseori la o<br />
anumită confidenţialitate a contractului, care îi pune în situaţia de a ignora<br />
efectele pe care acesta le-a produs; or, contractul constituie un fapt social pe<br />
care terţii ar putea avea interesul să-l cunoască, (L. Pop, op. cit., p. 391).<br />
58
asemenea, unor raţiuni diferite, care pot varia de la un act la<br />
altul 60 .<br />
Astfel, de exemplu, în cazul donaţiilor este vorba de<br />
atenţionarea părţilor asupra importanţei deosebite pe care aceasta<br />
o are asupra patrimoniului donatorului, în timp ce în cazul<br />
înstrăinărilor de terenuri, forma autentică asigură certitu<strong>din</strong>ea şi<br />
securitatea statică şi, mai ales, <strong>din</strong>amică a circuitului <strong>civil</strong>.<br />
Se poate spune că forma ad validitatem nu contrazice şi<br />
nici nu anihilează libertatea contractuală, dar că ea reprezintă un<br />
mijloc eficient de garantare a exercitării acestei libertăţi, fiind<br />
vorba, mai degrabă, de un formalism de protecţie<br />
(prin aceea că legiuitorul atrage atenţia asupra importanţei sau a<br />
consecinţelor actelor încheiate).<br />
De regulă, forma impusă contractelor solemne este aceea a<br />
înscrisului autentic (contractul de donaţie, contractul de ipotecă,<br />
subrogaţia convenţională în drepturile creditorului consimţită de<br />
debitor), dar există şi situaţii în care forma substanţială ad<br />
validitatem este cea a înscrisului sub semnătură privată (de<br />
exemplu, contractul de arendare, contractele prin care se<br />
dobândeşte un drept de folosinţă pe durată limitată asupra unor<br />
bunuri imobile, în condiţiile art. 5 <strong>din</strong> Legea nr. 282/2004,<br />
efectele de comerţ sau titlurile de credit 61 ).<br />
Noile dispoziţii legale nu recunosc forma constitutivă<br />
convenţională, stabilindu-se în acest sens prin art. 1242 alin. 2 că<br />
„dacă părţile s-au învoit ca un contract să fie încheiat într-o<br />
anumită formă, pe care legea nu o cere, contractul se socoteşte<br />
valabil chiar dacă forma nu a fost respectată”.<br />
60 M. Nicolae, op. cit, în Instituţii de drept <strong>civil</strong>…, p. 57.<br />
61<br />
Atunci când solemnitatea sau formalitatea constă în declararea<br />
consimţământului părţilor în formă scrisă, formalismul are drept consecinţă şi<br />
preconstituirea unui mijloc de dovadă a contractului, deosebit de preţios în<br />
eventualitatea naşterii unui litigiu, ceea ce este de natură a le conferi un grad<br />
mai mare de certitu<strong>din</strong>e asupra existenţei şi conţinutului acestuia (D. Cosma,<br />
op. cit., p. 250).<br />
59
2.6.3.2. Sancţiune<br />
Nerespectarea formei cerute ad solemnitatem, având în<br />
vedere că reprezintă un element constitutiv al actului, se<br />
sancţionează cu nulitatea absolută.<br />
Va fi, însă, considerat valabil actul pentru care părţile, iar<br />
nu legea, au prevăzut o anumită condiţie de formă, pe care ulterior<br />
nu au mai respectat-o (art. 1242 alin. 2).<br />
2.6.4. Forma ad probationem<br />
2.6.4.1. Definiţie<br />
Forma ad probationem este acea condiţie impusă de lege<br />
sau de părţi, care constă în întocmirea unui înscris cu scopul de a<br />
proba actul juridic <strong>civil</strong> valabil încheiat.<br />
Potrivit art. 1241 N.C.civ., înscrisul care constată<br />
încheierea contractului poate fi sub semnătură privată sau autentic,<br />
având forţa probantă prevăzută de lege (respectiv, de element<br />
constitutiv al contractului sau doar aceea de valoare probatorie).<br />
Este vorba despre aşa-numitul formalism probatoriu, ceea<br />
ce înseamnă că dovada existenţei sau conţinutului unor contracte<br />
nu se poate face prin alte mijloace de probă (martori ori<br />
prezumţii), părţile fiind ţinute să redacteze contractul în formă<br />
scrisă.<br />
Raţiunea pentru care, în anumite cazuri, se cere să fie<br />
îndeplinită o anume formă pentru probaţiunea unor acte juridice<br />
trebuie pusă în legătură, pe de o parte, cu importanţa respectivelor<br />
acte, iar pe de altă parte, cu avantajul practic pe care îl prezintă<br />
această cerinţă (care permite o consemnare fidelă a conţinutului<br />
actului <strong>civil</strong> şi, astfel, prevenirea litigiului, iar în caz de<br />
neînţelegere între părţi, o facilitare a sarcinii organului<br />
jurisdicţional de a stabili şi aplica dreptul).<br />
Forma ad probationem este instituită, de exemplu, în<br />
legătură cu contractul de tranzacţie (art. 2272 N.C.civ.), contractul<br />
de depozit voluntar (art. 2104 N.C.civ.), contractul de cesiune a<br />
60
drepturilor patrimoniale de autor, contractul de sponsorizare,<br />
contractul de asigurare.<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> reglementează şi forma contractelor<br />
electronice, statuând, prin dispoziţiile art. 1245, că acele contracte<br />
care se încheie prin mijloace electronice sunt supuse condiţiilor de<br />
formă prevăzute de legea specială.<br />
O asemenea reglementare a fost impusă şi este rezultatul<br />
informatizării societăţii moderne, care a făcut posibilă încheierea<br />
contractelor în formă electronică.<br />
2.6.4.2. Sancţiune<br />
Nerespectarea formei cerute ad probationem nu atrage<br />
nevalabilitatea actului, aşa cum se întâmplă în cazul formei ad<br />
validitatem, ci imposibilitatea dovedirii actului cu alt mijloc de<br />
probă. Deci, nu este vorba despre afectarea convenţiei în sine, ca<br />
act juridic (negotium iuris), ci de consecinţele sub aspect probator<br />
care se produc.<br />
În acelaşi timp, această imposibilitate de dovedire a actului<br />
juridic cu alt mijloc de probă (cu rezerva acceptării mărturisirii şi<br />
a începutului de dovadă scrisă) este o sancţiune drastică, întrucât<br />
înseamnă, practic, decăderea celui interesat <strong>din</strong> dreptul de a<br />
proba 62 (or, idem est non esse aut non probari).<br />
2.6.5. Forma cerută pentru opozabilitate faţă de terţi<br />
2.6.5.1. Definiţie<br />
Prin forma cerută pentru opozabilitatea faţă de terţi a<br />
actului juridic se înţelege acea condiţie necesară pentru ca actul<br />
juridic să fie opozabil şi persoanelor care nu au participat la<br />
încheierea lui, în scopul ocrotirii drepturilor şi intereselor lor.<br />
Este, aşadar, o cerinţă de formă justificată pe ideea de<br />
protecţie a terţilor faţă de efectele prejudiciabile ale unor acte<br />
juridice.<br />
62 În acest sens, Gh. Beleiu, op. cit., Drept <strong>civil</strong> român. Introducere în dreptul<br />
<strong>civil</strong>..., ed. a XI-a, p. 178.<br />
61
Aceasta, întrucât, dacă un act valabil încheiat produce<br />
efecte obligaţionale între părţile contractante, el reprezintă în<br />
acelaşi timp, o realitate juridică şi pentru terţi, care datorează<br />
respect situaţiei noi astfel create, dar pentru aceasta este necesar să<br />
fie asigurată opozabilitatea actului.<br />
Opozabilitatea actului se asigură prin îndeplinirea unor<br />
formalităţi de publicitate (îndeosebi înscrieri, notări în cartea<br />
funciară pentru înstrăinările de drepturi imobiliare, dar şi înscrieri<br />
în Arhiva Electronică de Garanţii Reale Mobiliare – în situaţia<br />
constituirii gajului şi a altor garanţii reale mobiliare –,<br />
înregistrarea contractelor de arendare într-un registru special,<br />
notificarea cesiunii de creanţă etc.).<br />
Prin dispoziţiile art. 1244 N.C.civ., cu referire la forma<br />
cerută pentru înscrierea în cartea funciară, se statuează asupra<br />
necesităţii încheierii prin înscris autentic, sub sancţiunea<br />
nulităţii absolute, a convenţiilor care strămută sau constituie<br />
drepturi reale care urmează a fi înscrise în cartea funciară, o<br />
astfel de cerinţă fiind distinctă însă de formalitatea de<br />
publicitate propriu-zisă (i.e., de intabularea sau înscrierea<br />
provizorie a dreptului tabular – art. 881 alin. 2 N.C.civ.), dar şi de<br />
notarea (pentru opozabilitate) a drepturilor, actelor sau altor<br />
raporturi juridice în legătură cu imobilele înscrise în cartea<br />
funciară (art. 902 şi urm. N.C.civ.).<br />
2.6.5.2. Sancţiune<br />
Nerespectarea acestei cerinţe de formă este sancţionată cu<br />
inopozabilitatea actului juridic, ceea ce înseamnă posibilitatea,<br />
pentru terţul interesat, de a ignora actul invocat de părţi împotriva<br />
sa.<br />
Ca atare, deşi valabil şi producător de efecte juridice în<br />
relaţia <strong>din</strong>tre părţi, actul rămâne ineficace faţă de cel de-al treilea,<br />
ceea ce înseamnă, de fapt, că părţile se văd în imposibilitate de a<br />
se prevala de acel act faţă de terţi (de exemplu, creditorul ipotecar<br />
nu poate urmări bunul ipotecat în mâinile terţului dobânditor care<br />
ar fi transcris înaintea lui actul de înstrăinare).<br />
62
3.1. Dispoziţii generale<br />
CAPITOLUL III<br />
NULITATEA ACTULUI JURIDIC<br />
3.1.1. Noţiune<br />
<strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> anterior nu conţinea în textele sale o definiţie a<br />
nulităţii şi nici o reglementare sistematică a acestei sancţiuni.<br />
Potrivit <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> 63 , s-a dat o reglementare unitară<br />
nulităţii contractelor, cuprinzând o clasificare principală a<br />
nulităţilor, regimul lor juridic, principalele cauze de nulitate,<br />
efectele nulităţii, problemele validării contractului lovit de<br />
nulitate.<br />
În continuare, însă, lipseşte <strong>din</strong> <strong>Cod</strong> o definiţie a nulităţii.<br />
Potrivit opiniilor exprimate în literatura de specialitate 64 ,<br />
prin nulitate se înţelege acea sancţiune de drept <strong>civil</strong> care constă în<br />
desfiinţarea retroactivă, în tot sau în parte, a efectelor unui act<br />
juridic, <strong>din</strong> cauza nesocotirii dispoziţiilor legale edictate pentru<br />
încheierea lui valabilă.<br />
3.2. Clasificarea nulităţilor. Categorii de nulităţi<br />
3.2.1. Criterii de clasificare<br />
Nulităţile pot fi clasificate după următoarele criterii:<br />
a) După natura interesului (general ori individual) ocrotit<br />
prin dispoziţia legală încălcată la momentul încheierii actului, se<br />
distinge între nulitatea absolută şi nulitatea relativă;<br />
63 Conform Secţiunii a 4-a, intitulată Nulitatea contractului, <strong>din</strong> Titlul II<br />
(Izvoarele obligaţiilor), Cap. I (Contractul).<br />
64 A se vedea, de ex., Gh. Beleiu, op. cit., p. 214, A. Ionaşcu, op. cit. (Drept<br />
<strong>civil</strong>. Partea generală), p. 105; D. Cosma, op. cit., p. 293; L. Pop, op. cit., p.<br />
435; M. Nicolae, op. cit (Instituţii de drept <strong>civil</strong>…), p. 90.<br />
63
) După întinderea efectelor sale, nulitatea poate fi<br />
parţială (atunci când desfiinţează doar parte <strong>din</strong> efectele actului<br />
juridic, celelalte menţinându-se deoarece nu contravin legii) şi<br />
totală (desfiinţează în întregime efectele actului juridic);<br />
Cu privire la această clasificare a nulităţilor, trebuie<br />
observat că ea decurge <strong>din</strong> concepţia despre nulitate, care a<br />
evoluat de la teza nulităţii totale şi iremediabile la teza<br />
proporţionalizării efectelor nulităţii în raport cu finalitatea legii,<br />
spunându-se că trebuie înlăturate numai acele efecte care ar<br />
contraveni scopului dispoziţiei încălcate, menţinându-se, în<br />
acelaşi timp, celelalte efecte (nulitatea fiind, astfel, parţială şi<br />
remediabilă).<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> vine şi reglementează această concepţie<br />
modernă despre nulitate, stabilind că acele clauze care<br />
nesocotesc or<strong>din</strong>ea publică şi bunele moravuri trebuie<br />
considerate nescrise, adică neproducătoare de efecte juridice<br />
(ceea ce înseamnă că celelalte clauze care nu contravin legii<br />
rămân să-şi producă efectele, actul juridic fiind astfel salvat de la<br />
sancţiunea nulităţii totale) 65 .<br />
Astfel, potrivit art. 1255 N.C.civ.: „(1) Clauzele contrare<br />
legii, or<strong>din</strong>ii publice sau bunelor moravuri şi care nu sunt<br />
considerate nescrise atrag nulitatea contractului în întregul său<br />
numai dacă sunt, prin natura lor, esenţiale sau dacă, în lipsa<br />
acestora, nu s-ar fi încheiat. (2) În cazul în care contractul este<br />
menţinut în parte, clauzele nule sunt înlocuite de drept cu<br />
dispoziţiile legale aplicabile. (3) Dispoziţiile alin. (2) se aplică în<br />
mod corespunzător şi clauzelor care contravin unor dispoziţii<br />
legale imperative şi sunt considerate de lege nescrise”.<br />
65 Astfel cum s-a arătat în doctrină (M. Nicolae, op. cit., Instituţii…., p. 91), nu<br />
toate clauzele sunt însă compatibile cu sancţiunea nulităţii parţiale, ci doar<br />
acelea referitoare la „nevalabilitatea sau lipsa obiectului în actele cu clauze<br />
multiple, nevalabilitatea consimţământului unora <strong>din</strong> părţi în actele<br />
plurilaterale, precum şi nevalabilitatea unor elemente nedeterminante la<br />
încheierea unor acte juridice”.<br />
64
Aplicaţii ale acestei concepţii vizând nulitatea parţială se<br />
regăsesc în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> în mai multe materii.<br />
De exemplu, în materia liberalităţilor, conform art. 1009<br />
alin. 1, „este considerată nescrisă clauza prin care, sub sancţiunea<br />
desfiinţării liberalităţii sau restituirii obiectului acesteia,<br />
beneficiarul este obligat să nu conteste validitatea unei clauze de<br />
inalienabilitate ori să nu solicite revizuirea condiţiilor sau a<br />
sarcinilor. (2) De asemenea, este considerată nescrisă dispoziţia<br />
testamentară prin care se prevede dezmoştenirea ca sancţiune<br />
pentru încălcarea obligaţiilor prevăzute la alin. (1) sau pentru<br />
contestarea dispoziţiilor <strong>din</strong> testament care aduc atingere<br />
drepturilor moştenitorilor rezervatari ori sunt contrare or<strong>din</strong>ii<br />
publice sau bunelor moravuri”.<br />
Tot astfel, în materia publicităţii drepturilor, actelor sau<br />
faptelor juridice sunt considerate nescrise şi deci, sancţionate cu<br />
nulitatea, clauzele vizând renunţarea sau restrângerea dreptului de<br />
a îndeplini o asemenea formalitate de publicitate, precum şi orice<br />
clauză penală sau altă sancţiune stipulată pentru a împiedica<br />
exerciţiul acestui drept (art. 19 alin. 2).<br />
Tot nescrisă este considerată stipulaţia vizând exonerarea<br />
de răspundere pentru evicţiune provenită <strong>din</strong> faptul însuşi al<br />
vânzătorului sau <strong>din</strong> cauze anterioare, pe care, cunoscându-le la<br />
momentul înstrăinării, acesta le-a ascuns cumpărătorului (art.<br />
1699).<br />
c) După modalitatea de consacrare legislativă, există<br />
nulitate expresă (prevăzută ca atare, de o dispoziţie legală) şi<br />
nulitate virtuală sau implicită (deşi nu este expres prevăzută de<br />
lege, ea rezultă neîndoielnic, <strong>din</strong> modul în care este reglementată<br />
o anumită condiţie de valabilitate a actului juridic 66 );<br />
66 Cu privire la nulitatea virtuală, dispoziţiile art. 1253 stabilesc că „în afara<br />
cazurilor în care legea prevede sancţiunea nulităţii, contractul se desfiinţează şi<br />
atunci când sancţiunea nulităţii absolute sau, după caz, relative trebuie aplicată<br />
pentru ca scopul dispoziţiei legale încălcate să fie atins”.<br />
65
d) După felul condiţiei de valabilitate nerespectate, se<br />
deosebeşte între nulitatea de fond (aceea care intervine în cazul<br />
nerespectării unei condiţii de fond a actului juridic, cum sunt cele<br />
referitoare la capacitate, obiect, cauză, consimţământ) şi nulitatea<br />
de formă (în cazul nerespectării formei cerute ad validitatem);<br />
e) După modul de valorificare, se distinge între nulitatea<br />
judiciară (cea care operează pe temeiul unei hotărâri judecătoreşti)<br />
şi nulitatea amiabilă (care are la bază acordul părţilor).<br />
3.2.2. Categorii de nulităţi.<br />
Nulitatea absolută şi nulitatea relativă<br />
Este absolută acea nulitate care sancţionează<br />
nerespectarea, la momentul încheierii actului juridic, a unei<br />
dispoziţii legale imperative, care ocroteşte un interes general,<br />
obştesc 67 .<br />
În acest sens, dispoziţiile art. 1246 N.C.civ. statuează:<br />
„este nul contractul încheiat cu încălcarea unei dispoziţii legale<br />
instituite pentru ocrotirea unui interes general”.<br />
Este relativă acea nulitate care sancţionează nerespectarea,<br />
la încheierea actului juridic, a unei dispoziţii legale care ocroteşte<br />
un interes particular sau individual.<br />
Astfel, potrivit art. 1248 N.C.civ. „contractul încheiat cu<br />
încălcarea unei dispoziţii legale instituite pentru ocrotirea unui<br />
interes particular este anulabil”.<br />
Din cele două texte menţionate anterior rezultă că, şi sub<br />
aspect terminologic, se face distincţie între nulitatea absolută şi<br />
cea relativă pentru că, în timp ce în cazul celei <strong>din</strong>tâi, „contractul<br />
este nul”, în cazul celei de-a doua, „contractul este anulabil”.<br />
De asemenea, trebuie arătat că legiuitorul (prin dispoziţiile<br />
art. 1252 N.C.civ.) instituie prezumţia de nulitate relativă, ceea ce<br />
67 Potrivit art. 1250 N.C.civ., contractul este lovit de nulitate absolută în<br />
cazurile anume prevăzute de lege, precum şi atunci când rezultă neîndoielnic<br />
<strong>din</strong> lege că interesul ocrotit este unul general.<br />
66
înseamnă că, în cazurile în care natura nulităţii nu este determinată<br />
ori nu reiese în chip neîndoielnic <strong>din</strong> lege, contractul este lovit de<br />
nulitate relativă.<br />
3.2.3. Regimul juridic al nulităţii<br />
3.2.3.1. Noţiune<br />
Prin regim juridic al nulităţii se înţeleg regulile cărora le<br />
este supusă nulitatea absolută şi relativă, după caz.<br />
Întrucât regulile aplicabile sunt diferite, în aceasta rezidă şi<br />
importanţa calificării şi încadrării corespunzătoare a nulităţii în<br />
una <strong>din</strong> cele două categorii.<br />
3.2.3.2. Regimul juridic al nulităţii absolute se<br />
desprinde <strong>din</strong> dispoziţiile art. 1247 şi 1249 N.C.civ. Astfel:<br />
A) Nulitatea absolută poate fi invocată de orice persoană<br />
interesată, pe cale de acţiune sau de excepţie (art. 1247 alin. 2).<br />
Aceasta înseamnă că oricine pretinde şi reclamă un interes<br />
(deci nu numai părţile şi avânzii lor cauză, dar şi procurorul,<br />
autorităţile publice competente, alte terţe persoane prejudiciate<br />
prin actul încheiat şi deci, interesate să obţină desfiinţarea actului)<br />
poate invoca nulitatea.<br />
B) Instanţa este obligată să invoce <strong>din</strong> oficiu nulitatea<br />
actului. Această obligaţie a instanţei derivă <strong>din</strong> funcţia organului<br />
jurisdicţional de a restabili or<strong>din</strong>ea de drept încălcată, fără să<br />
reprezinte, aşadar, o nesocotire a limitelor învestirii sau o depăşire<br />
a principiului disponibilităţii (în absenţa invocării de către părţi a<br />
nulităţii).<br />
C) Nulitatea absolută nu este susceptibilă de confirmare<br />
decât în cazurile prevăzute de lege.<br />
Această regulă se explică prin natura interesului ocrotit de<br />
norma a cărei încălcare atrage nulitatea absolută. Totuşi,<br />
inadmisibilitatea confirmării nulităţii absolute nu se confundă cu<br />
67
validarea actului prin îndeplinirea ulterioară a cerinţelor legale,<br />
nerespectate în momentul încheierii actului (de exemplu,<br />
obţinerea autorizaţiei administrative, până la anularea actului),<br />
validare care decurge <strong>din</strong> concepţia despre nulitate, ca şi <strong>din</strong><br />
regula potrivit căreia convenţiile trebuie să fie interpretate în<br />
sensul în care să producă efecte juridice, iar nu în sensul de a nu<br />
produce nici unul 68 (actus interpretandus est potius ut valeat<br />
quam ut pereat).<br />
D) Nulitatea absolută poate fi invocată oricând, fie pe cale<br />
de acţiune, fie pe cale de excepţie, dacă prin lege nu se prevede<br />
altfel.<br />
Aceasta înseamnă că funcţionează regula<br />
imprescriptibilităţii în ce priveşte nulitatea absolută, indiferent de<br />
calea procedurală folosită pentru valorificarea ei (acţiune sau<br />
excepţie), cu rezerva situaţiilor expres prevăzute de lege, când<br />
nulitatea absolută poate fi prescriptibilă 69 .<br />
3.2.3.3. Regimul juridic al nulităţii relative<br />
Potrivit dispoziţiilor art. 1248 şi 1249 N.C.civ., regimului<br />
juridic al nulităţii relative îi sunt aplicabile următoarele reguli:<br />
A) Nulitatea relativă poate fi invocată numai de cel al<br />
cărui interes este ocrotit prin dispoziţia legală încălcată (art. 1248<br />
alin. 1), ceea ce înseamnă că, de principiu, nulitatea relativă poate<br />
fi pretinsă sau opusă numai de către partea interesată, prejudiciată<br />
prin încheierea respectivului act.<br />
Cu toate acestea, există situaţii în care, în afara persoanei<br />
interesate şi tocmai în ideea asigurării unei reale protecţii a<br />
68 Gh. Beleiu, op. cit., p. 227.<br />
69 O astfel de excepţie este instituită, de ex., prin dispoziţiile art. 45 alin. 5 <strong>din</strong><br />
Legea nr. 10/2001, care stabilesc că prin derogare de la dreptul comun,<br />
indiferent de cauza de nulitate (deci, şi atunci când este absolută), dreptul la<br />
acţiune se prescrie în termen de 18 luni de la intrarea în vigoare a prezentei<br />
legi.<br />
68
acesteia, nulitatea relativă mai poate fi invocată şi de către alte<br />
persoane, cum ar fi: creditorii chirografari, pe calea acţiunii<br />
oblice; reprezentantul legal al celui lipsit de capacitate de<br />
exerciţiu; ocrotitorul legal al minorului cu capacitate de exerciţiu<br />
restrânsă sau consiliul de familie; succesorii părţii ocrotite (cu<br />
rezerva ipotezei în care ar fi vorba despre acţiuni strict personale).<br />
B) Nulitatea relativă nu poate fi invocată <strong>din</strong> oficiu de<br />
către instanţa de judecată (art. 1248 alin. 2).<br />
Aşadar, în măsura în care persoana ocrotită de norma<br />
încălcată nu se prevalează de nulitatea relativă, neinvocând-o,<br />
instanţa nu va putea să facă <strong>din</strong> oficiu aprecieri asupra acesteia, să<br />
o pună în dezbaterea părţilor şi să se pronunţe asupra ei.<br />
C) Nulitatea relativă poate fi confirmată (art. 1248 alin. 4).<br />
Confirmarea nulităţii se poate face de către persoana<br />
interesată sau de succesorii ei în drepturi, în mod expres ori tacit.<br />
În privinţa acestei ultime modalităţi de confirmare, ea poate<br />
rezulta, de exemplu, <strong>din</strong> executarea actului anulabil sau <strong>din</strong><br />
neinvocarea nulităţii înăuntrul termenului de prescripţie. În<br />
ambele ipoteze însă, cel în cauză trebuie să fi cunoscut cauza de<br />
nulitate pentru ca astfel, atitu<strong>din</strong>ea lui să valoreze confirmare a<br />
nulităţii.<br />
D) Sub aspectul prescripţiei extinctive, nulitatea relativă<br />
poate fi invocată pe cale de acţiune numai în termenul de<br />
prescripţie prevăzut de lege.<br />
Potrivit art. 2517 N.C.civ., termenul general de prescripţie<br />
este de 3 ani, iar momentul de la care începe să curgă este diferit,<br />
în funcţie de cauza de anulabilitate invocată.<br />
curge:<br />
Astfel, conform art. 2529 alin. 1 N.C.civ., prescripţia<br />
a) în caz de violenţă, <strong>din</strong> ziua când aceasta a încetat;<br />
b) în cazul dolului, <strong>din</strong> ziua când a fost descoperit;<br />
69
c) în caz de eroare ori în celelalte cazuri de anulare, <strong>din</strong><br />
ziua când cel îndreptăţit, reprezentantul său legal ori cel chemat de<br />
lege să îi încuviinţeze sau să îi autorizeze actele, a cunoscut cauza<br />
anulării, dar nu mai târziu de împlinirea a 18 luni <strong>din</strong> ziua<br />
încheierii actului juridic.<br />
De asemenea, potrivit art. 2517 alin. 2, în cazurile în care<br />
nulitatea poate fi invocată de o terţă persoană (creditor<br />
chirografar, reprezentant, ocrotitor legal, etc.), prescripţia începe<br />
să curgă, dacă prin lege nu se dispune altfel, de la data când terţul<br />
a cunoscut cauza de nulitate.<br />
Dacă invocarea nulităţii relative pe cale de acţiune este<br />
supusă prescripţiei extinctive, în schimb, atunci când este vorba de<br />
valorificarea pe cale de excepţie, anulabilitatea actului poate fi<br />
opusă întotdeauna de cel căruia i se cere executarea actului (quae<br />
temporalia sunt ad agendum, perpetua sunt ad excipiendum).<br />
În acest sens, dispoziţiile art. 1249 alin. 2 N.C.civ.<br />
statuează că „partea căreia i se cere executarea contractului poate<br />
opune oricând nulitatea relativă a contractului, chiar şi după<br />
împlinirea termenului de prescripţie a dreptului la acţiunea în<br />
anulare”.<br />
3.2.3.4. Comparaţie de regim juridic între<br />
nulitatea absolută şi nulitatea relativă<br />
Trebuie menţionat că nu există deosebiri de efecte între<br />
nulitatea absolută şi nulitatea relativă, în sensul că în toate cazurile<br />
de nesocotire a normei legale, indiferent că interesul ocrotit este<br />
unul general sau particular, actul nul este lipsit de efectele juridice<br />
în vederea căruia a fost edictat.<br />
În privinţa deosebirilor, ele sunt de regim juridic şi, aşa<br />
cum rezultă <strong>din</strong> cele prezentate anterior, constau în următoarele:<br />
A) În timp ce nulitatea absolută poate fi invocată de<br />
oricine are interes, nulitatea relativă poate fi invocată numai de<br />
persoana al cărei interes a fost nesocotit la încheierea actului;<br />
70
B) Dacă nulitatea absolută trebuie să fie invocată <strong>din</strong><br />
oficiu de instanţa de judecată, nulitatea relativă nu poate fi<br />
invocată de instanţă <strong>din</strong> oficiu;<br />
C) În timp ce nulitatea absolută nu este susceptibilă de<br />
confirmare, decât în mod excepţional, în cazurile prevăzute de<br />
lege, nulitatea relativă poate fi acoperită prin confirmare de către<br />
partea interesată;<br />
D) Dacă nulitatea absolută este imprescriptibilă, putând fi<br />
invocată oricând, pe cale de acţiune sau de excepţie, în schimb,<br />
nulitatea relativă poate fi invocată pe cale de acţiune doar<br />
înăuntrul termenului de prescripţie şi numai atunci când este<br />
opusă pe cale de excepţie invocarea se poate face nelimitat în timp<br />
(de către partea căreia i se cere executarea contractului anulabil).<br />
3.3. Efectele nulităţii<br />
3.3.1. Noţiune<br />
Prin efectele nulităţii se înţeleg consecinţele juridice ale<br />
aplicării sancţiunii nulităţii 70 , respectiv urmările survenite în cazul<br />
desfiinţării în întregime sau în parte, a unui act juridic lovit de<br />
nulitate.<br />
În esenţă, efectul nulităţii se exprimă în adagiul quod<br />
nullum est, nullum producit effectum (ceea ce este nul nu produce<br />
niciun efect) şi aceasta, indiferent că nulitatea este absolută sau<br />
relativă.<br />
Dacă în vechiul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> nu existau texte de principiu<br />
referitoare la efectele nulităţii, în noua reglementare efectele<br />
nulităţii sunt definite prin dispoziţiile art. 1254-1265.<br />
70 Cu privire la definiţia efectelor nulităţii, a se vedea, Gh. Beleiu, op. cit., p.<br />
228; D. Cosma, op. cit., p. 336; 359; M. Nicolae, op. cit., p. 105-106.<br />
71
3.3.2. Principiul retroactivităţii efectelor nulităţii<br />
3.3.2.1. Noţiune<br />
Principiul retroactivităţii este acea regulă potrivit căreia<br />
toate efectele actului încheiat cu nesocotirea dispoziţiilor legale<br />
sunt înlăturate nu numai pentru trecut (ex tunc), de la momentul<br />
realizării acordului de voinţă, ci şi pentru viitor (ex nunc),<br />
ajungându-se să se considere că, de fapt, actul juridic nu a fost<br />
niciodată încheiat.<br />
Acest principiu este consacrat prin dispoziţiile art. 1254<br />
N.C.civ., potrivit cărora „contractul lovit de nulitate este<br />
considerat a nu fi fost niciodată încheiat”.<br />
Justificarea acestei reguli trebuie pusă în legătură cu<br />
principiul legalităţii, care presupune ca, pentru restabilirea or<strong>din</strong>ii<br />
de drept nesocotite la momentul încheierii actului, să fie înlăturate<br />
toate efectele produse pe temeiul unui asemenea act.<br />
Altminteri, ar însemna ca sancţiunea aplicată să fie una pur<br />
formală şi să nu conducă la restabilirea legalităţii.<br />
3.3.2.2. Consecinţele aplicării principiului<br />
retroactivităţii efectelor nulităţii. Repunerea<br />
părţilor în situaţia anterioară<br />
Urmează a se distinge după cum actul juridic a fost<br />
executat sau nu.<br />
Astfel:<br />
a) În ipoteza în care actul nu a fost executat, eficacitatea<br />
lui încetează, aşa încât nu se mai poate cere îndeplinirea<br />
prestaţiilor rezultate <strong>din</strong>tr-un asemenea act.<br />
Datorită efectului retroactiv al nulităţii, se consideră că între părţi<br />
nu a existat niciodată vreun raport juridic generator de drepturi şi<br />
obligaţii, pe temeiul căruia să se poată pretinde executarea<br />
prestaţiilor.<br />
b) Atunci când actul a fost executat în tot sau în parte,<br />
problema este mai complicată, datorită situaţiilor de fapt şi de<br />
72
drept care au putut apărea între momentul încheierii actului şi<br />
acela al anulării, punându-se însă problema restituirii prestaţiilor,<br />
care rămân fără temei urmare a anulării actului.<br />
Dreptul de restituire aparţine celui care a efectuat prestaţia<br />
supusă restituirii sau, după caz, unei alte persoane îndreptăţite,<br />
potrivit legii (art. 1636 N.C.civ.), iar în ce priveşte modalitatea de<br />
restituire a prestaţiilor, aceasta se face prin natură sau prin<br />
echivalent (în acest <strong>din</strong> urmă caz, valoarea prestaţiilor apreciinduse<br />
la momentul în care debitorul a primit ceea ce trebuie să<br />
restituie 71 ).<br />
3.3.2.3. Situaţia contractelor cu executare<br />
succesivă<br />
Potrivit noii reglementări, restituirea prestaţiilor trebuie<br />
să aibă loc în vreuna <strong>din</strong> modalităţile arătate (în natură sau prin<br />
echivalent), chiar şi în cazul contractelor cu executare succesivă<br />
(art. 1254 alin. 2).<br />
Anterior, în absenţa unei asemenea prevederi legale, se<br />
considera că în cazul contractelor cu executare succesivă (ex.,<br />
contract de locaţiune, de prestări servicii) există o imposibilitate<br />
obiectivă de restabilire în natură a situaţiilor anterioare, întrucât<br />
serviciul procurat (de exemplu, folosinţa bunului pentru locatar)<br />
până la momentul anulării contractului, nu mai poate face obiectul<br />
restituirii.<br />
Se considera că, într-un asemenea caz, nulitatea operează<br />
ca o simplă reziliere, producând efecte doar pentru viitor.<br />
Prin dispoziţiile <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> însă, se prevede şi<br />
pentru o asemenea situaţie posibilitatea restituirii – prin<br />
echivalent –, aşa încât contractele cu executare succesivă nu se<br />
71 Potrivit art. 1640 N.C.civ.: Dacă restituirea nu poate avea loc în natură <strong>din</strong><br />
cauza imposibilităţii sau a unui impediment serios ori aceasta priveşte prestarea<br />
unor servicii deja efectuate, restituirea se face prin echivalent (1). În cazurile<br />
prevăzute la alin. (1), valoarea prestaţiilor se apreciază la momentul în care<br />
debitorul a primit ceea ce trebuie să restituie (2).<br />
73
mai pot constitui în excepţie de la principiul retroactivităţii<br />
efectelor nulităţii, astfel cum se considera anterior în doctrină şi<br />
jurisprudenţă.<br />
3.3.2.4. Situaţia debitorului de bună-cre<strong>din</strong>ţă<br />
Potrivit art. 1641 alin. 1 N.C.civ., dacă bunul a pierit în<br />
întregime sau a fost înstrăinat, iar cel obligat la restituire este de<br />
bună-cre<strong>din</strong>ţă ori a primit bunul în temeiul unui act desfiinţat cu<br />
efect retroactiv, fără culpa sa, acesta trebuie să restituie valoarea<br />
cea mai mică <strong>din</strong>tre cele pe care bunul le-a avut la data primirii, a<br />
pieirii sau, după caz, a înstrăinării.<br />
Se observă că accentul nu este pus pe ideea de protecţie a<br />
debitorului de bună-cre<strong>din</strong>ţă (care să fie exonerat de obligaţia<br />
restituirii pe considerente de echitate, pentru a nu i se îngreuna<br />
situaţia), ci pe ideea reechilibrării situaţiei părţilor, bunacre<strong>din</strong>ţă<br />
funcţionând doar în sensul luării în considerare a celei<br />
mai mici contraprestaţii posibile. Are loc deci, doar o atenuare a<br />
obligaţiei de restituire şi nu înlăturarea totală a acesteia, care ar fi<br />
de natură să greveze situaţia celeilalte părţi.<br />
În schimb, debitorul de rea-cre<strong>din</strong>ţă, adică acela care a<br />
distrus sau a înstrăinat cu rea-cre<strong>din</strong>ţă bunul primit sau contractul<br />
a fost desfiinţat retroactiv <strong>din</strong> culpa sa (conform art. 1642 alin. 1),<br />
este ţinut să restituie valoarea cea mai mare <strong>din</strong>tre cele pe care<br />
bunul le-a avut la data primirii, a pieirii sau, după caz, a<br />
înstrăinării.<br />
3.3.3. Excepţii de la repunerea părţilor în situaţia<br />
anterioară<br />
Dacă, în principiu, tot ce s-a executat în temeiul unui act<br />
juridic desfiinţat trebuie restituit, de aşa manieră încât părţile să<br />
ajungă în situaţia în care s-ar fi aflat dacă actul nu s-ar fi încheiat,<br />
există anumite ipoteze în care, pentru diferite raţiuni, prestaţiile<br />
efectuate nu sunt supuse restituirii, fiind menţinute în tot sau în<br />
parte.<br />
74
Astfel:<br />
a) debitorul de bună-cre<strong>din</strong>ţă este liberat de la restituire în<br />
natură şi de la restituirea unui echivalent egal cu valoarea bunului,<br />
dacă acesta piere fără culpa sa. Într-un asemenea caz, restituirea<br />
prin echivalent pe care o datorează este egală cu indemnizaţia de<br />
asigurare primită sau, după caz, presupune cedarea dreptului de a<br />
primi indemnizaţii de asigurare (art. 1641 alin. 2).<br />
b) fructele produse de bunul supus restituirii rămân ale<br />
posesorului se bună-cre<strong>din</strong>ţă, care va suporta, însă, cheltuielile<br />
făcute cu producerea lor (art. 1645 alin. 1) 72 .<br />
c) incapabilul (persoana care nu are capacitatea de<br />
exerciţiu deplină) este ţinut la restituirea prestaţiilor doar în limita<br />
îmbogăţirii sale, apreciată la data cererii de restituire – art. 1647<br />
alin. 1).<br />
În ce priveşte sarcina probei acestei îmbogăţiri, ea<br />
incumbă celui care solicită restituirea.<br />
În schimb, excepţia nu va funcţiona şi se datorează<br />
restituirea integrală, atunci când, cu intenţie sau <strong>din</strong> culpă gravă,<br />
persoana incapabilă a făcut ca restituirea să fie imposibilă (art.<br />
1647 alin. 2).<br />
3.3.4. Efectele nulităţii faţă de terţi<br />
Dacă în relaţia <strong>din</strong>tre părţi nulitatea actului înseamnă, de<br />
principiu, desfiinţarea efectelor acestuia pentru trecut şi pentru<br />
viitor, se pune problema în ce fel această sancţiune care intervine<br />
influenţează situaţia terţilor.<br />
Deşi terţii nu sunt legaţi în mod direct prin contractul<br />
încheiat de părţi, în sensul că nu li se pot impune drepturile şi<br />
72 În schimb, când cel obligat la restituire a fost de rea-cre<strong>din</strong>ţă, ori când cauza<br />
restituirii îi este imputabilă, el este ţinut, după compensarea cheltuielilor făcute<br />
pentru producerea lor, să restituie fructele pe care le-a dobândit sau putea să le<br />
dobândească (art. 1645 alin. 2 N.C.civ.).<br />
75
obligaţiile născute <strong>din</strong> acesta în maniera în care li se opun părţilor<br />
(cu valoarea obligativităţii), în acelaşi timp, terţii sunt ţinuţi să<br />
respecte realitatea juridică născută între părţi.<br />
Există situaţii când efectele nulităţii se pot răsfrânge<br />
asupra unor terţe persoane care au contractat cu părţile şi au<br />
dobândit drepturi care depind de actul lovit de nulitate. De<br />
exemplu, dacă este declarat nul un contract translativ de<br />
proprietate, aceasta va avea drept consecinţă şi desfiinţarea<br />
drepturilor constituite sau transferate de către dobânditor asupra<br />
bunului în favoarea unor terţi (dreptul de ipotecă ar trebui să<br />
înceteze ipso facto, pornind de la principiul potrivit căruia nimeni<br />
nu poate transmite mai multe drepturi decât are el însuşi sau cel<br />
potrivit căruia desfiinţarea actului principal are drept consecinţă<br />
desfiinţarea actului subsecvent).<br />
În acest sens, dispoziţiile art. 1648 N.C.civ. statuează că,<br />
atunci când bunul supus restituirii a fost înstrăinat, acţiunea în<br />
restituire poate fi exercitată şi împotriva terţului dobânditor, sub<br />
rezerva regulilor de carte funciară sau a efectului dobândirii cu<br />
bună-cre<strong>din</strong>ţă a bunurilor mobile, ori, după caz, a aplicării<br />
regulilor privitoare la uzucapiune.<br />
Deci, ceea ce ar putea paraliza o acţiune în restituire<br />
îndreptată împotriva terţului, constituindu-se astfel în excepţie de<br />
la resoluto iure dantis resolvitur ius accipientis, ar fi regulile de<br />
carte funciară (de exemplu, cazul subdobânditorului de bunăcre<strong>din</strong>ţă<br />
al unui drept real imobiliar înscris în cartea funciară, când<br />
acţiunea în rectificare produce efecte şi faţă de terţe persoane).<br />
De asemenea, terţul subdobânditor de bună-cre<strong>din</strong>ţă al<br />
unui bun mobil corporal devine proprietarul acestuia fără ca titlul<br />
său să-i mai poată fi pus în discuţie, chiar atunci când se<br />
desfiinţează titlul autorului său.<br />
Uzucapiunea (prescripţia achizitivă) reprezintă o altă<br />
modalitate de paralizare de către terţ a acţiunii îndreptate<br />
împotriva sa, după desfiinţarea titlului autorului.<br />
Celelalte acte juridice (în afara actelor de dispoziţie),<br />
făcute în favoarea unui terţ de bună-cre<strong>din</strong>ţă, sunt opozabile<br />
76
adevăratului proprietar sau celui care are drept de restituire, cu<br />
excepţia contractelor cu executare succesivă, care, sub condiţia<br />
respectării formalităţilor de publicitate prevăzute de lege, vor<br />
continua să producă efecte pe durata stipulată de părţi, dar nu mai<br />
mult de un an de la data desfiinţării titlului constituitorului (art.<br />
1649 N.C.civ.).<br />
3.4. Reguli de drept care înlătură efectele nulităţii<br />
3.4.1. Precizări prealabile<br />
Astfel cum s-a arătat, nulitatea presupune lipsirea actului<br />
juridic <strong>civil</strong> de efectele în vederea cărora a fost încheiat, pentru că<br />
ceea ce este nul nu poate produce efecte valabile.<br />
Cu toate acestea, există situaţii în care, deşi actul juridic<br />
este lovit de nulitate, lui i se poate recunoaşte valabilitatea, în tot<br />
sau în parte, întrucât sunt principii de drept fondate pe raţiuni mai<br />
puternice, care în conflict sau în concurs cu regula quod nullum<br />
est, nullum producit effectum, o înlătură sau, după caz, o<br />
anihilează 73 .<br />
Au valoarea unor asemenea reguli, de natură să înlăture<br />
efectele nulităţii:<br />
– conversiunea actului juridic;<br />
– validarea contractului;<br />
– validitatea aparenţei în drept (error communis facit ius);<br />
– răspunderea <strong>civil</strong>ă delictuală.<br />
3.4.1.1. Conversiunea actului juridic<br />
Conversiunea presupune transformarea unei operaţii<br />
juridice într-o altă operaţie juridică, determinată de faptul că un<br />
act lovit de nulitate totală poate produce efectele altui act juridic,<br />
ale cărui condiţii de validitate le îndeplineşte.<br />
Până la adoptarea <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> nu exista o<br />
reglementare de principiu a conversiunii, ci doar aplicaţii ale<br />
acesteia (de exemplu, în materia înscrisurilor autentice nule, care<br />
73 M. Nicolae, op. cit. (în Instituţii de drept …), p. 115.<br />
77
valorează totuşi, înscrisuri sub semnătură privată, conform art.<br />
1772 C.civ. sau, în jurisprudenţă, considerarea contractelor de<br />
înstrăinare a terenurilor care nu au respectat cerinţa formei<br />
autentice, ca fiind simple antecontracte).<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> dă expresie, prin dispoziţiile art. 1260,<br />
instituţiei conversiunii.<br />
Astfel, potrivit textului menţionat, un contract lovit de<br />
nulitate absolută va produce totuşi efectele actului juridic pentru<br />
care sunt îndeplinite condiţiile de fond şi de formă prevăzute de<br />
lege.<br />
Rezultă că, pentru a putea opera conversiunea, este necesar<br />
să fie îndeplinite următoarele condiţii:<br />
– actul nul să fie desfiinţat efectiv şi total;<br />
– să existe un element de diferenţă între actul nul şi actul<br />
valabil;<br />
– actul socotit valabil să îndeplinească toate condiţiile de<br />
validitate, iar acestea să se regăsească în chiar actul desfiinţat.<br />
Nu va opera însă conversiunea, dacă intenţia de a exclude<br />
aplicarea acesteia este stipulată în chiar contractul lovit de nulitate<br />
sau rezultă neîndoielnic <strong>din</strong> scopurile urmărite de părţi la data<br />
încheierii contractului (art. 1260 alin. 2 N.C.civ.).<br />
3.4.1.2. Validarea contractului<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> reglementează şi posibilitatea validării<br />
contractului, atunci când nulitatea este acoperită prin confirmare<br />
sau prin alte moduri anume prevăzute de lege (art. 1261-1265).<br />
Confirmarea anulabilităţii actului înseamnă renunţarea la<br />
dreptul de a invoca nulitatea înăuntrul termenului de prescripţie şi<br />
trebuie să rezulte <strong>din</strong> voinţa certă a părţii, expresă sau tacită.<br />
Pentru a produce efecte confirmarea şi actul anulabil să<br />
devină valabil şi să producă efecte juridice, trebuie întrunite<br />
următoarele cerinţe:<br />
– condiţiile de validitate a contractului trebuie să fie<br />
îndeplinite în momentul confirmării acestuia;<br />
78
– manifestarea de voinţă în sensul confirmării trebuie<br />
făcută de parte numai în măsura cunoaşterii cauzei de<br />
anulabilitate, iar în caz de violenţă, numai după încetarea<br />
acesteia;<br />
– în lipsa confirmării exprese, este suficient ca obligaţia să<br />
fie executată în mod voluntar la data la care ea putea fi valabil<br />
confirmată de către partea interesată;<br />
– actul confirmativ, în cazul confirmării exprese, trebuie să<br />
cuprindă obiectul, cauza şi natura obligaţiei şi să facă menţiune<br />
despre motivul acţiunii în nulitate.<br />
O dispoziţie specială cuprinde legea (art. 1263 alin. 3)<br />
pentru situaţia actelor minorului, în sensul că, atunci când au<br />
fost încheiate fără încuviinţarea persoanei abilitate să o facă,<br />
aceasta va putea să ceară anularea actului sau, dimpotrivă, să-l<br />
confirme, dacă această încuviinţare era suficientă pentru ca actul<br />
să fie considerat valabil.<br />
Pe de altă parte, minorul devenit major poate confirma<br />
singur actul făcut în timpul minorităţii, atunci când el trebuia să<br />
fie reprezentat sau asistat. La fel, după descărcarea tutorelui, el<br />
poate să confirme actul făcut de tutorele său fără respectarea<br />
tuturor formalităţilor cerute pentru încheierea sa valabilă (art. 48<br />
N.C.civ.).<br />
În privinţa efectelor confirmării, ele se produc în mod<br />
retroactiv, de la momentul încheierii contractului şi constau în<br />
renunţarea la mijloacele şi excepţiile ce puteau fi opuse pentru a<br />
se obţine anularea actului. Această confirmare a actului poate fi<br />
făcută, însă, numai în măsura în care nu aduce atingere drepturilor<br />
câştigate şi conservate de către terţii de bună-cre<strong>din</strong>ţă (art. 1265<br />
alin. 1 N.C.civ.).<br />
Confirmarea făcută de una <strong>din</strong>tre părţi nu împiedică<br />
invocarea nulităţii contractului de către cealaltă parte, atunci când<br />
fiecare <strong>din</strong>tre părţi ar putea invoca o nulitate una împotriva<br />
celeilalte. Altfel spus, actul confirmativ nu produce efecte<br />
79
extensive, de natură să acopere cauze de nulitate care puteau fi<br />
invocate şi de alte părţi decât titularul actului confirmativ.<br />
De asemenea, faptul că este confirmat un contract anulabil<br />
pentru vicierea consimţământului prin dol sau violenţă nu implică<br />
renunţarea la dreptul de a cere daune-interese 74 .<br />
3.4.1.3. Validitatea aparenţei în drept<br />
(error communis facit ius)<br />
Noţiunea şi efectele validităţii aparenţei în drept îşi găsesc<br />
reglementare în dispoziţiile art. 17 N.C.civ.<br />
Potrivit textului menţionat, atunci când actul juridic a fost<br />
încheiat într-o situaţie de eroare comună şi invincibilă, instanţa va<br />
putea, ţinând seama de aceste împrejurări, să considere că actul<br />
astfel întocmit va produce faţă de cel aflat în eroare, aceleaşi<br />
efecte ca şi când ar fi valabil (cu rezerva situaţiei în care<br />
desfiinţarea actului nu i-ar produce niciun prejudiciu).<br />
O aplicaţie a acestui principiu se regăseşte în materia<br />
căsătoriei (art. 293 alin. 2 N.C.civ.), atunci când soţul unei<br />
persoane declarate moarte s-a recăsătorit şi, după aceasta,<br />
hotărârea declarativă de moarte este anulată, noua căsătorie<br />
rămâne valabilă, dacă soţul celui declarat mort a fost de bunăcre<strong>din</strong>ţă<br />
(prima căsătorie considerându-se desfăcută pe data<br />
încheierii noii căsătorii).<br />
Rezultă că eroarea şi buna-cre<strong>din</strong>ţă a soţului recăsătorit<br />
salvează cea de-a doua căsătorie care este, prin ipoteză, nulă<br />
(pentru încălcarea impedimentului decurgând <strong>din</strong> bigamie)<br />
deoarece prima căsătorie era în fiinţă, <strong>din</strong> moment ce soţul<br />
declarat mort era în viaţă, astfel încât hotărârea declarativă de<br />
moarte este de la început lovită de nulitate absolută.<br />
74 Potrivit art. 1257 N.C.civ., în caz de violenţă sau dol, cel al cărui<br />
consimţământ este viciat are dreptul de a pretinde, în afară de anulare, şi dauneinterese<br />
sau, dacă preferă menţinerea contractului, de a solicita numai reducerea<br />
prestaţiei sale cu valoarea daunelor-interese la care ar fi îndreptăţit.<br />
80
3.4.1.4. Principiul răspunderii <strong><strong>civil</strong>e</strong> delictuale<br />
(frauda comisă de incapabil)<br />
În cazul incapabilului minor, dacă acesta ar săvârşi un<br />
delict <strong>civil</strong> cu ocazia încheierii actului (de exemplu, prin<br />
manopere dolosive, cum ar fi falsificarea datei naşterii <strong>din</strong> actul de<br />
identitate, ar crea o aparenţă înşelătoare că este major), el nu va<br />
putea cere anularea respectivului act, deoarece cealaltă parte ar fi<br />
prejudiciată 75 .<br />
Este vorba, în asemenea cazuri, de faptul că principiul<br />
ocrotirii incapabilului cedează în faţa principiului răspunderii<br />
<strong><strong>civil</strong>e</strong> delictuale, ceea ce înseamnă că în temeiul regulilor<br />
executării în natură a obligaţiilor şi reparării în natură şi integrale<br />
a pagubelor, actul anulabil va fi menţinut, întrucât reprezintă cea<br />
mai bună reparare a prejudiciului ce s-ar produce<br />
cocontractantului prin fapta ilicită a minorului 76 .<br />
75 Potrivit art. 45 N.C.civ.: „Nulitatea relativă nu este înlăturată de simpla<br />
declaraţie a celui lipsit de capacitate de exerciţiu sau cu capacitate de exerciţiu<br />
restrânsă că este capabil să contracteze (alin. 1). Dacă însă, a folosit manopere<br />
dolosive, instanţa, la cererea părţii induse în eroare, poate considera valabil<br />
contractul atunci când apreciază că aceasta ar constitui o sancţiune <strong>civil</strong>ă<br />
adecvată (alin. 2)”.<br />
76 În acest sens, M. Nicolae, op. cit. (în Instituţii de drept <strong>civil</strong> …), p. 117.<br />
81
CAPITOLUL IV<br />
EFECTELE CONTRACTULUI<br />
4.1. Efectele contractului între părţi<br />
4.1.1. Noţiune. Reglementare<br />
Prin efectele actului juridic, în general, se înţeleg<br />
drepturile subiective şi obligaţiile <strong><strong>civil</strong>e</strong> la care dă naştere, pe care<br />
le modifică sau stinge un asemenea act.<br />
Spre deosebire de reglementarea anterioară, când<br />
efectelor contractelor şi principiilor care le guvernează le erau<br />
consacrate doar două texte (art. 969 şi 973), în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> este<br />
consacrată o reglementare mult mai largă, atât pentru efectele<br />
contractului în relaţia <strong>din</strong>tre părţi (art. 1270-1279), cât şi pentru<br />
efectele contactului faţă de terţi (art. 1280-1294).<br />
4.1.1.1. Principiile efectelor între părţi.<br />
Enumerare<br />
Sunt considerate principii ale efectelor contractului între<br />
părţi şi ele rezultă <strong>din</strong> textele menţionate anterior (art. 1270-1279),<br />
următoarele:<br />
– principiul forţei obligatorii (pacta sunt servanda);<br />
– principiul irevocabilităţii;<br />
– principiul relativităţii.<br />
4.1.2. Principiul forţei obligatorii este reglementat ca<br />
atare prin dispoziţiile art. 1270 N.C.civ. , potrivit cărora<br />
„contractul valabil încheiat are putere de lege între părţile<br />
contractante”, ceea ce înseamnă că efectele actului se impun<br />
părţilor cu valoare obligatorie, întocmai ca legea.<br />
Ca o consecinţă a acestei obligativităţi, contractul se poate<br />
modifica sau poate înceta doar prin acordul părţilor ori <strong>din</strong> cauze<br />
autorizate de lege, iar executarea acestuia trebuie să se facă cu<br />
bună-cre<strong>din</strong>ţă.<br />
82
De asemenea, obligativitatea efectelor presupune<br />
executarea întocmai sau conformă a contractului, pentru ca astfel,<br />
ambele părţi să-şi poată realiza interesul contractual 77 .<br />
Fundamentul principiului forţei obligatorii este dat de<br />
necesitatea asigurării stabilităţii şi siguranţei raporturilor juridice<br />
generate de actele juridice <strong><strong>civil</strong>e</strong>, precum şi de imperativul moral<br />
al respectării cuvântului dat.<br />
4.1.2.1. Excepţie de la obligativitatea efectelor<br />
contractului<br />
Ca excepţie de la principiul forţei obligatorii, dispoziţiile<br />
<strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> reglementează în art. 1271 teoria impreviziunii,<br />
care presupune posibilitatea pentru părţi de a revizui clauzele<br />
iniţiale ale contractului, atunci când s-au schimbat împrejurările<br />
avute în vedere iniţial, de aşa manieră încât s-a ajuns la ruperea<br />
echilibrului contractual.<br />
Astfel, o simplă modificare a împrejurărilor, care a avut<br />
drept consecinţă doar caracterul mai oneros al executării, nu va<br />
exonera părţile de îndeplinirea obligaţiilor asumate (art. 1271 alin.<br />
1).<br />
În schimb, părţile vor fi obligate să negocieze pentru<br />
adaptarea contractului, dacă executarea devine excesiv de<br />
oneroasă pentru una <strong>din</strong>tre ele, <strong>din</strong> cauza unei schimbări a<br />
împrejurărilor (rebus sic non stantibus) care să aibă una <strong>din</strong><br />
următoarele caracteristici:<br />
– a survenit după încheierea contractului;<br />
– nu putea fi avută în vedere, în mod rezonabil la data<br />
încheierii contractului;<br />
– partea lezată nu trebuie să suporte riscul producerii unor<br />
asemenea modificări.<br />
77 Potrivit art. 1272 N.C.civ., contractul valabil încheiat obligă nu numai la ceea<br />
ce este expres stipulat, dar şi la toate urmările pe care legea, obiceiul sau<br />
echitatea le dă obligaţiei, după natura sa (alin. 1). Clauzele obişnuite într-un<br />
contract se subînţeleg, deşi nu sunt stipulate în mod expres (alin. 2).<br />
83
Pentru ipoteza în care părţile nu ajung la un acord de<br />
renegociere a contractului într-un termen rezonabil, instanţa de<br />
judecată este cea care poate să dispună, la cererea acestora,<br />
adaptarea contractului, în aşa fel încât să fie distribuite în mod<br />
echitabil, între părţi, pierderile şi beneficiile care rezultă <strong>din</strong><br />
schimbarea împrejurărilor iniţiale 78 .<br />
Dacă nu este posibilă o asemenea adaptare a contractului,<br />
instanţa va putea să dispună încetarea contractului, la momentul şi<br />
în condiţiile pe care le va stabili (art. 1271 alin. 3).<br />
4.1.3. Principiul irevocabilităţii efectelor contractului<br />
4.1.3.1. Noţiune<br />
Ca o consecinţă a principiului forţei obligatorii a<br />
contractului (actului juridic, în general), principiul irevocabilităţii<br />
efectelor acestuia presupune ca actului bilateral să nu i se poată<br />
pune capăt prin voinţa numai a uneia <strong>din</strong> părţi, iar actului<br />
unilateral să nu i se poată pune capăt prin manifestarea de voinţă,<br />
în sens contrar, <strong>din</strong> partea autorului actului.<br />
O consacrare a acestui principiu, al irevocabilităţii, o<br />
regăsim în materia actelor bilaterale, în dispoziţiile art. 1270 alin.<br />
2 N.C.civ. (contractul se modifică sau încetează numai prin<br />
acordul părţilor ori <strong>din</strong> cauze autorizate de lege).<br />
Deşi în privinţa actului unilateral nu există un text<br />
asemănător, cu caracter de principiu, care să stipuleze regula<br />
irevocabilităţii, trebuie avute în vedere dispoziţiile art. 1325,<br />
potrivit cărora, dacă prin lege nu se prevede altfel, dispoziţiile<br />
legale privitoare la contracte se aplică în mod corespunzător<br />
actelor unilaterale.<br />
78<br />
În legătură cu revizuirea judiciară a contractelor pentru cauză de<br />
impreviziune, s-a arătat că ea îşi găseşte fundamentul teoretic şi juridic în<br />
principiul bunei-cre<strong>din</strong>ţe la care se adaugă şi principiul solidarităţii<br />
contractuale, întrucât ambele dau naştere obligaţiilor de cooperare, de loialitate,<br />
de coerenţă, de tolerare şi de adaptare a contractului în <strong>din</strong>amica sa la nevoile<br />
concilierii intereselor acestora în faţa evoluţiilor <strong>din</strong> mediul economic şi social,<br />
L. Pop, op. cit. p. 540.<br />
84
4.1.3.2. Excepţii<br />
Prin excepţie de la principiul irevocabilităţii, există, în<br />
materia actelor bilaterale, reglementată posibilitatea denunţării<br />
unilaterale 79 , în sensul că, atunci când acest drept a fost recunoscut<br />
uneia <strong>din</strong>tre părţi, el poate fi exercitat atât timp cât executarea<br />
contractului nu a început (art. 1276 alin. 1) 80 .<br />
Dacă este vorba despre contracte cu executare succesivă<br />
sau continuă, dreptul de denunţare poate fi exercitat şi după<br />
începerea executării, dar denunţarea nu va produce efecte în<br />
privinţa prestaţiilor executate sau aflate în curs de executare.<br />
De asemenea, există posibilitatea denunţării unilaterale de<br />
către oricare <strong>din</strong> părţi (deci, în absenţa unei stipulaţii în acest sens<br />
pentru una <strong>din</strong>tre ele), în situaţia contractului încheiat pe perioadă<br />
nedeterminată, dar cu condiţia respectării unui termen rezonabil<br />
de preaviz.<br />
Dispoziţiile <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> reglementează o serie de<br />
aplicaţii ale excepţiei de la principiul irevocabilităţii. Cu titlu de<br />
exemplu, menţionăm: în materie de mandat (conform art. 2030<br />
alin. 1 lit. a), contractul de mandat încetează prin revocarea sa de<br />
către mandant); în materia contractului de depozit (potrivit art.<br />
2115 alin. 1, deponentul poate să solicite oricând restituirea<br />
bunului depozitat, chiar înăuntrul termenului convenit); în cazul<br />
contractului de locaţiune (potrivit art. 1816 N.C.civ., dacă<br />
locaţiunea a fost făcută fără determinarea duratei, oricare <strong>din</strong>tre<br />
părţi poate denunţa contractul prin notificare).<br />
De asemenea, există excepţii de la irevocabilitate şi în<br />
categoria actelor unilaterale: testamentul (potrivit art. 1034<br />
N.C.civ. este un act revocabil); retractarea revocării testamentului<br />
79 Revocarea convenţiei prin consimţământul mutual al părţilor nu se poate<br />
constitui în excepţie de la principiul irevocabilităţii, ci reprezintă un aspect al<br />
principiului libertăţii contractuale, deoarece, aşa cum convenţia se încheie prin<br />
acordul liber de voinţă (mutuus consensus), tot astfel i se poate pune capăt<br />
(mutuus dissensus).<br />
80 Nu există o asemenea posibilitate, de stipulare a unei clauze în sensul<br />
revocării actului în materia donaţiei, potrivit art. 1015 N.C.civ. o astfel de<br />
clauză fiind lovită de nulitate absolută.<br />
85
(art. 1053 N.C.civ.); revocarea renunţării la moştenire (art. 1123<br />
N.C.civ.).<br />
4.1.4. Principiul relativităţii efectelor contractului<br />
între părţi<br />
4.1.4.1. Noţiune<br />
Principiul relativităţii efectelor contractului trebuie înţeles<br />
ca regula de drept conform căreia un act produce efecte numai faţă<br />
de autorii sau autorul său, el neputând să profite ori să dăuneze<br />
altor persoane. Altfel spus, actul bilateral dă naştere la drepturi şi<br />
obligaţii numai pentru părţile lui, iar actul unilateral obligă pe<br />
autorul lui (res inter alios acta, aliis neque nocere, neque<br />
prodesse potest).<br />
Consacrarea acestui principiu se regăseşte în dispoziţiile<br />
art. 1280 N.C.civ. („contractul produce efecte numai între părţi,<br />
dacă prin lege nu se prevede altfel”) şi este justificat, pe de o<br />
parte, de natura voliţională a actului juridic (pentru că este firesc<br />
ca cineva să devină debitor sau creditor numai dacă şi-a<br />
manifestat voinţa în acest sens, nu şi dacă nu a făcut-o), iar pe de<br />
altă parte, prin necesitatea de a nu se aduce atingere libertăţii<br />
persoanei.<br />
4.1.4.2. Conţinut. Categoriile de parte, avândcauză<br />
şi terţ<br />
Aplicarea principiului relativităţii presupune distincţia<br />
între noţiunile de părţi, avânzi-cauză şi terţi.<br />
Astfel, parte este persoana care încheie actul juridic,<br />
personal sau prin reprezentant 81 , şi în patrimoniul ori asupra căreia<br />
se produc efectele actului respectiv, având în vedere că a exprimat<br />
un interes personal cu ocazia încheierii acestuia 82 .<br />
81 Despre instituţia reprezentării, <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> conţine reglementări în<br />
dispoziţiile art. 1295-1314.<br />
82 Este considerată parte nu numai persoana care este parte în actul juridic<br />
bilateral sau multilateral, ci şi autorul actului juridic <strong>civil</strong> unilateral.<br />
86
Avânzii-cauză (habentes causam) reprezintă o categorie<br />
de persoane intermediară părţilor şi terţilor propriu-zişi, întrucât,<br />
deşi nu au participat la încheierea actului, totuşi, suportă efectele<br />
acestuia, datorită legăturii juridice pe care o au cu părţile actului 83 .<br />
Sunt consideraţi, ca aparţinând acestei categorii: succesorii<br />
universali şi cei cu titlu universal; succesorii cu titlu particular;<br />
creditorii chirografari.<br />
Este succesor universal persoana care dobândeşte un<br />
patrimoniu, adică o universalitate de bunuri (ca în cazul<br />
moştenitorului legal unic, legatarului universal, persoanei juridice<br />
dobânditoare a unui patrimoniu prin efectul comasării), iar<br />
succesor cu titlu universal cel care dobândeşte o fracţiune <strong>din</strong>tr-un<br />
patrimoniu (situaţia moştenitorilor legali, legatarilor cu titlu<br />
universal, persoanei juridice dobânditoare a unei părţi <strong>din</strong><br />
patrimoniul persoanei juridice divizate).<br />
Succesorii cu titlu particular sunt aceia care dobândesc un<br />
anumit drept, privit individual (ut singuli), astfel cum se întâmplă<br />
în cazul cumpărătorului, donatarului, legatarului cu titlu<br />
particular 84 .<br />
83 În doctrină (L. Pop, op. cit., p. 567) a fost criticată această categorie a<br />
avânzilor-cauză, considerându-se că în realitate, aceştia devin părţi în<br />
contractele încheiate de către autorul lor şi intră în categoria aşa-numitelor părţi<br />
derivate, survenite, substituindu-se sau înlocuind părţile contractante originare,<br />
care au fost persoanele de la care au dobândit patrimoniul sau parte <strong>din</strong><br />
patrimoniu.<br />
84 Pentru a fi vorba de calitatea de succesor cu titlu particular, este necesar să<br />
fie îndeplinite următoarele condiţii: să fie vorba de drepturi şi obligaţii strâns<br />
legate de bunul dobândit de succesorul cu titlu particular; să fie vorba de acte<br />
(încheiate de autor cu alte persoane) cu dată anterioară datei actului încheiat de<br />
dobânditor cu autorul de la care a obţinut bunul; dacă actul, în raport de care se<br />
pune problema calităţii de având-cauza a succesorului cu titlu particular, era<br />
supus, potrivit legii, unor condiţii de publicitate, este necesar ca acestea să fi<br />
fost îndeplinite. În absenţa îndeplinirii acestor condiţii, succesorul cu titlu<br />
particular nu are calitatea de având-cauză, ci pe aceea de terţ.<br />
87
În legătură cu aceste categorii, a succesorilor universali, cu<br />
titlu universal şi cu titlu particular, reglementarea se regăseşte în<br />
dispoziţiile art. 1282 N.C.civ., potrivit cărora: „(1) La moartea<br />
unei părţi, drepturile şi obligaţiile contractuale ale acesteia se<br />
transmit succesorilor săi universali sau cu titlu universal, dacă <strong>din</strong><br />
lege, <strong>din</strong> stipulaţia părţilor ori <strong>din</strong> natura contractului nu rezultă<br />
contrariul. (2) Drepturile contractuale accesorii unui bun sau care<br />
sunt strâns legate de acesta se transmit, odată cu bunul,<br />
succesorilor cu titlu particular ai părţilor.”<br />
Creditorii chirografari sunt aceia care nu au o garanţie<br />
reală (ipotecă sau gaj) care să le asigure realizarea creanţei, ci au<br />
drept garanţie, doar un drept de gaj general asupra tuturor<br />
bunurilor prezente şi viitoare ale debitorului lor.<br />
Potrivit art. 2324 alin. 1 N.C.civ., „cel care este obligat<br />
personal răspunde cu toate bunurile sale mobile şi imobile,<br />
prezente şi viitoare. Ele servesc drept garanţie comună a<br />
creditorilor săi”.<br />
Calitatea de avânzi-cauză a creditorilor chirografari constă<br />
în aceea că ei suferă, în mod direct, influenţa actelor juridice<br />
încheiate de debitor cu alte persoane, acte prin care patrimoniul<br />
acestuia se măreşte sau se micşorează. Aşadar, sub rezerva fraudei<br />
debitorului (când are deschisă acţiunea revocatorie 85 ), creditorul<br />
chirografar este ţinut să respecte actele încheiate de debitor,<br />
acestea fiindu-i opozabile.<br />
Terţii sunt persoane străine de contract, adică aceia care nu<br />
şi-au dat consimţământul (direct sau prin reprezentant) la<br />
încheierea unui anumit act juridic şi nici nu au devenit părţi, în<br />
vreun fel (aşa-numitele părţi survenite) pe parcursul existenţei<br />
contractului. De aceea, străini fiind faţă de raportul juridic născut<br />
85 Potrivit art. 1562 alin. 1 N.C.civ., „dacă dovedeşte un prejudiciu, creditorul<br />
poate cere să fie declarate inopozabile faţă de el actele juridice încheiate de<br />
debitor în frauda drepturilor sale, cum sunt cele prin care debitorul îşi creează<br />
sau îşi măreşte o stare de insolvabilitate”.<br />
88
<strong>din</strong> contract, terţii nu pot deveni debitori şi, în principiu, nici<br />
creditori, prin efectele unui contract la încheierea căruia nu au<br />
participat (acestea neputându-li-se opune cu valoarea<br />
obligativităţii, ca în situaţia părţilor).<br />
4.1.4.3. Excepţii de la relativitatea efectelor<br />
contractelor<br />
Sunt considerate excepţii de la relativitatea efectelor<br />
contractului situaţiile în care acestea se produc faţă de persoane<br />
care nu au participat nici direct şi nici prin reprezentant la<br />
încheierea actului.<br />
În categoria excepţiilor considerate aparente 86 de la<br />
principiul relativităţii intră: situaţia avânzilor-cauză, promisiunea<br />
faptei altuia, simulaţia, reprezentarea, acţiunile directe.<br />
Este apreciată ca veritabilă excepţie stipulaţia pentru altul<br />
sau „contractul în favoarea unei terţe persoane”.<br />
4.1.4.3.1. Promisiunea faptei altuia,<br />
nereglementată ca atare în <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> anterior (decât sub forma<br />
unor aplicaţii, ca în cazul art. 1546 alin. 2), îşi găseşte sediul în<br />
<strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> în dispoziţiile art. 1283, care se ocupă însă, doar<br />
de efectele unei asemenea promisiuni.<br />
Potrivit definiţiei date în doctrină 87 , promisiunea faptei<br />
altuia reprezintă un contract prin care o persoană (debitorul<br />
promitent) se obligă faţă de creditorul beneficiar să obţină<br />
consimţământul unei terţe persoane de a încheia personal sau prin<br />
86 Excepţiile sunt doar aparente pentru că nu are loc o veritabilă extensiune a<br />
efectelor contractului asupra terţilor, în condiţiile în care succesorii iau de fapt,<br />
prin voinţa lor, locul părţii actului juridic; în cazul promisiunii faptei altuia,<br />
terţul se obligă şi devine parte dacă astfel doreşte; în situaţia simulaţiei, dreptul<br />
terţului de a invoca actul public sau de a opta între actul public şi cel secret<br />
izvorăşte <strong>din</strong> lege; în cazul reprezentării, cel reprezentat intră în noţiunea de<br />
parte, iar nu de terţ; în situaţia acţiunilor directe (ca în cazul contractului de<br />
antrepriză şi al celui de mandat), dreptul creditorului de a acţiona pe un debitor<br />
al debitorului său decurge <strong>din</strong>tr-o dispoziţie a legii, iar nu <strong>din</strong> actul juridic.<br />
87 A se vedea, de ex., Gh. Beleiu, op. cit., p. 209; L. Pop, op. cit., p. 596.<br />
89
eprezentant un anumit contract sau să ratifice actul încheiat în<br />
absenţa sa.<br />
Sub aspectul efectelor unui asemenea contract, art. 1283<br />
stabileşte că „acela care se angajează la a determina un terţ să<br />
încheie sau să ratifice un act este ţinut să repare prejudiciul cauzat<br />
dacă terţul refuză să se oblige sau, atunci când s-a obligat şi ca<br />
fideiusor, dacă terţul nu execută prestaţia promisă”.<br />
Cu toate acestea, răspunderea promitentului este înlăturată<br />
dacă acesta asigură executarea obligaţiei terţului, fără a se produce<br />
vreun prejudiciu creditorului.<br />
4.1.4.3.2. Simulaţia este operaţia juridică potrivit<br />
căreia printr-un act public, dar nereal (denumit simulat), se<br />
creează o altă situaţie decât aceea stabilită printr-un act juridic<br />
ascuns, secret, dar adevărat.<br />
Dacă în <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> anterior simulaţiei îi era rezervat un<br />
singur text (art. 1175), în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, prin dispoziţiile art.<br />
1289-1294, sunt reglementate efectele, atât în relaţiile <strong>din</strong>tre<br />
părţi, cât şi faţă de terţi, raporturile părţilor cu creditorii<br />
dobânditorului aparent, proba simulaţiei, aplicarea simulaţiei<br />
actelor juridice unilaterale.<br />
Astfel, între părţi produce efecte contractul secret (dar cu<br />
condiţia ca acesta să îndeplinească toate elementele de fond<br />
necesare pentru încheierea sa valabilă), în timp ce pentru terţul de<br />
bună-cre<strong>din</strong>ţă produce efecte actul public, acesta având însă<br />
opţiunea să invoce simulaţia împotriva părţilor, dacă aceasta le<br />
vatămă drepturile.<br />
4.1.4.3.3. Reprezentarea (larg reglementată prin<br />
dispoziţiile art. 1295-1314 N.C.civ.) constituie acel procedeu<br />
tehnico-juridic prin care o persoană, numită reprezentant încheie<br />
un act juridic în numele şi pe seama altei persoane, numită<br />
reprezentat, în aşa fel încât efectele actului se produc direct şi<br />
nemijlocit în persoana reprezentatului.<br />
90
Aşadar, contractul încheiat de reprezentant, în limitele<br />
împuternicirii, în numele reprezentatului produce direct efecte<br />
între reprezentat şi cealaltă parte, acesta fiind motivul pentru care<br />
reprezentarea este considerată o aparentă excepţie de la principiul<br />
relativităţii.<br />
4.1.4.3.4. Stipulaţia pentru altul este veritabila<br />
excepţie de la principiul relativităţii întrucât constituie actul<br />
bilateral prin care o parte, numită stipulant, convine cu cealaltă<br />
parte, numită promitent, ca aceasta <strong>din</strong> urmă să efectueze o<br />
prestaţie în favoarea unei a treia persoane (terţ beneficiar).<br />
Potrivit art. 1284 N.C.civ. „oricine poate stipula în numele<br />
său, însă în beneficiul unui terţ (1). Prin efectul stipulaţiei,<br />
beneficiarul dobândeşte dreptul de a cere direct promitentului<br />
executarea prestaţiei (2)”.<br />
Rezultă că dreptul terţului se naşte direct şi în puterea<br />
convenţiei <strong>din</strong>tre stipulant şi promitent, acesta fiind motivul<br />
pentru care stipulaţia pentru altul este considerată excepţie de la<br />
relativitatea efectelor actului.<br />
Terţului beneficiar nu i se poate impune însă acceptarea<br />
unui drept, astfel încât dacă nu este de acord cu stipulaţia, dreptul<br />
său se consideră a nu fi existat niciodată (art. 1286 alin. 1).<br />
4.1.5. Principiul opozabilităţii efectelor contractului<br />
faţă de terţi<br />
4.1.5.1. Noţiune şi conţinut<br />
Dacă în <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> de la 1865 nu a existat reglementată<br />
noţiunea de opozabilitate a efectelor contractului faţă de terţi,<br />
<strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> vine să dea expresie acestei instituţii<br />
fundamentale, de natură să asigure eficacitatea contractului şi în<br />
raporturile faţă de terţe persoane, neparticipante la încheierea<br />
actului.<br />
Astfel, potrivit art. 1281 N.C.civ., contractul este opozabil<br />
terţilor, care nu pot aduce atingere drepturilor şi obligaţiilor<br />
91
născute <strong>din</strong> contract. Terţii se pot prevala de efectele contractului,<br />
însă fără a avea dreptul de a cere executarea lui, cu excepţia<br />
cazurilor prevăzute de lege.<br />
Explicaţia acestei opozabilităţi a efectelor faţă de terţi<br />
trebuie găsită în realitatea potrivit căreia orice contract generează<br />
şi efecte juridice externe, care nu pot fi ignorate, nesocotite de<br />
către cei care nu au participat la formarea actului.<br />
Deşi efectele obligaţionale se manifestă doar în relaţia<br />
<strong>din</strong>tre părţile contractante (în sensul că terţii nu pot deveni<br />
creditori sau debitori printr-un contract faţă de care sunt străini),<br />
în acelaşi timp, ca realitate faptică, cea născută <strong>din</strong> contract este<br />
opozabilă tuturor.<br />
De aceea, diferenţa <strong>din</strong>tre părţi şi terţi este aceea că terţii<br />
nu sunt obligaţi să execute prestaţiile promise în contract, dar ei<br />
sunt ţinuţi să se abţină de la orice comportament care ar putea<br />
constitui un obstacol în executarea prestaţiilor (terţii nu au vreo<br />
obligaţie pozitivă născută <strong>din</strong> contract, de a da sau a face ceva, dar<br />
au obligaţia de a nu face, adică de abstenţiune, în sensul de a<br />
respecta situaţia născută <strong>din</strong> contract).<br />
Există situaţii când terţii pot înlătura această opozabilitate,<br />
în măsura în care le-au fost prejudiciate drepturile.<br />
Se întâmplă astfel, de exemplu, atunci când creditorul<br />
recurge la acţiunea oblică, în virtutea dreptului de gaj general,<br />
solicitând inopozabilitatea contractului încheiat de debitorul său<br />
cu un terţ pentru a-l pune în imposibilitate de a-şi valorifica<br />
drepturile. Într-o asemenea ipoteză, deşi contractul în cauză nu<br />
este desfiinţat, el continuând să producă efecte între părţi, faţă de<br />
terţ devine inopozabil.<br />
La fel, în cazul simulaţiei, care creează aparenţe false în<br />
circuitul <strong>civil</strong>, necorespunzătoare înţelegerii reale a părţilor (<strong>din</strong><br />
actul secret), ceea ce se opune terţului este contractul aparent (deci<br />
nu are loc opozabilitatea convenţiei reale a părţilor).<br />
92
Terţii vor putea invoca şi obţine inopozabilitatea<br />
convenţiei publice, în măsura în care aceasta îi prejudiciază,<br />
prevalându-se de actul secret al părţilor 88 .<br />
88 Potrivit art. 1290 N.C.civ. simulaţia nu poate fi invocată de părţi, de către<br />
succesorii lor universali, cu titlu universal sau cu titlu particular şi nici de către<br />
creditorii înstrăinătorului aparent împotriva terţilor care, întemeindu-se cu<br />
bună-cre<strong>din</strong>ţă pe contractul public, au dobândit drepturi de la achizitorul<br />
aparent (1). Terţii pot invoca simulaţia împotriva părţilor, atunci când aceasta le<br />
vatămă drepturile (2).<br />
93
CAPITOLUL V<br />
PRESCRIPŢIA EXTINCTIVĂ.<br />
NOŢIUNE ŞI EFECTE<br />
5.1. Noţiunea prescripţiei extinctive<br />
5.1.1. Definiţie şi reglementare<br />
În <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, la fel ca şi în reglementarea<br />
anterioară 89 , nu se regăseşte o definiţie a prescripţiei extinctive,<br />
înţelegerea noţiunii urmând să se facă pornind de la prevederea ce<br />
consacră obiectul şi efectul prescripţiei extinctive.<br />
Potrivit art. 2500 N.C.civ.: „(1) Dreptul material la<br />
acţiune, denumit în continuare drept la acţiune, se stinge prin<br />
prescripţie, dacă nu a fost exercitat în termenul stabilit de lege.<br />
(2) În sensul prezentului titlu, prin drept la acţiune se<br />
înţelege dreptul de a constrânge o persoană, cu ajutorul forţei<br />
publice, să execute o anumită prestaţie, să respecte o anumită<br />
situaţie juridică sau să suporte orice altă sancţiune, după caz”.<br />
Rezultă că prescripţia extinctivă este înţeleasă ca acea<br />
sancţiune care stinge dreptul la acţiune neexercitat înăuntrul<br />
termenului prescris de lege.<br />
Totodată, sub aspect terminologic, prin prescripţia<br />
extinctivă urmează a se înţelege nu numai sancţiunea de drept<br />
<strong>civil</strong>, ci şi totalitatea normelor de drept <strong>civil</strong> care reglementează<br />
stingerea dreptului la acţiune în materia raporturilor juridice<br />
<strong><strong>civil</strong>e</strong>.<br />
Sub acest <strong>din</strong> urmă aspect, <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> vine să dea o<br />
reglementare de ansamblu instituţiei prescripţiei extinctive,<br />
preocupându-se de aceasta (prin dispoziţiile Cărţii a VI-a, Titlul<br />
I), de domeniul, termenele, cursul prescripţiei, suspendarea şi<br />
întreruperea acesteia.<br />
89 Sediul principal al materiei se regăsea în Decretul nr. 167/1958, care a adus<br />
modificări esenţiale Titlului XX <strong>din</strong> <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> („Despre Prescripţie”).<br />
94
5.2. Efectul prescripţiei extinctive<br />
5.2.1. Reglementare<br />
Anterior reglementării date prin <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, disputa<br />
doctrinară în legătură cu ceea ce face obiectul prescripţiei<br />
extinctive era rezultatul unor dispoziţii contradictorii ale <strong>Cod</strong>ului<br />
<strong>civil</strong>, care, pe de o parte, enumerau prescripţia printre modurile de<br />
stingere a obligaţiilor <strong><strong>civil</strong>e</strong> (art. 1091, art. 1837), iar pe de altă<br />
parte, vizau prescrierea acţiunilor în justiţie (art. 1890, 1900,<br />
1903, 1904 C.civ.).<br />
De aici, s-a tras concluzia că prin prescripţie se poate<br />
stinge, pe de o parte, dreptul subiectiv şi obligaţia <strong>civil</strong>ă<br />
corelativă, iar pe de altă parte, acţiunea în justiţie.<br />
După apariţia Decretului nr. 167/1958, care se referă, prin<br />
dispoziţiile art. 1 alin. 1, la stingerea dreptului subiectiv,<br />
controversa în legătură cu efectul prescripţiei extinctive s-a<br />
păstrat, considerându-se, deopotrivă că aceasta duce la stingerea a<br />
însuşi dreptului subiectiv <strong>civil</strong> sau doar la stingerea dreptului la<br />
acţiune în sens material.<br />
5.2.2. Accepţiune<br />
Noul <strong>Cod</strong> Civil vine să tranşeze această dispută<br />
doctrinară (care avea şi consecinţe practice, în funcţie de opinia<br />
îmbrăţişată), statuând expres că, ceea ce se stinge prin efectul<br />
prescripţiei extinctive, este dreptul la acţiune în sens material.<br />
De asemenea, pentru a înlătura eventuale interpretări<br />
diferite în legătură cu accepţiunea noţiunii de drept la acţiune în<br />
sens material, acesta este definit prin dispoziţiile art. 2500 alin. 2,<br />
ca fiind „dreptul de a constrânge o persoană să execute o anumită<br />
prestaţie, să respecte o anumită situaţie juridică sau să suporte<br />
orice sancţiune <strong>civil</strong>ă, după caz”.<br />
95
Din faptul că prin prescripţia extinctivă se stinge doar<br />
dreptul la acţiune astfel înţeles, decurg următoarele consecinţe<br />
juridice:<br />
– supravieţuirea dreptului subiectiv <strong>civil</strong>, ca şi a obligaţiei<br />
corelative corespunzătoare (care se transformă astfel, <strong>din</strong> perfecte<br />
devenind imperfecte, în sensul că nu se mai bucură de o sancţiune<br />
în justiţie);<br />
– imprescriptibilitatea dreptului la acţiune în sens<br />
procesual, ceea ce înseamnă că, deşi s-a împlinit termenul de<br />
prescripţie extinctivă, titularul dreptului la acţiune poate totuşi<br />
sesiza organul jurisdicţional (în cadrul procedurii judiciare<br />
urmând să se verifice dacă într-adevăr, este împlinit cursul<br />
prescripţiei extinctive, dacă nu există cauze de întrerupere sau de<br />
suspendare a prescripţiei, de natură să facă posibilă depăşirea<br />
acestei excepţii şi judecata pe fond a cauzei).<br />
96
CAPITOLUL VI<br />
DOMENIUL PRESCRIPŢIEI EXTINCTIVE<br />
6.1. Noţiunea şi determinarea domeniului prescripţiei<br />
extinctive<br />
6.1.1. Noţiune<br />
Se înţelege prin domeniul prescripţiei extinctive sfera<br />
drepturilor subiective <strong><strong>civil</strong>e</strong>, ale căror acţiuni cad sub incidenţa<br />
acestei instituţii, altfel spus, determinarea sferei drepturilor<br />
subiective <strong><strong>civil</strong>e</strong> prescriptibile, care trebuie deosebite de cele<br />
imprescriptibile extinctiv.<br />
Ca atare, sub aspectul prescripţiei extinctive, se face<br />
distincţie între drepturi prescriptibile şi drepturi imprescriptibile<br />
extinctiv.<br />
6.1.2. Determinarea domeniului prescripţiei extinctive.<br />
Criterii<br />
Criteriul principal de delimitare a domeniului prescripţiei<br />
extinctive îl reprezintă natura drepturilor subiective <strong><strong>civil</strong>e</strong>, după<br />
care se distinge între: a) domeniul prescripţiei extinctive în<br />
categoria drepturilor patrimoniale şi b) domeniul prescripţiei<br />
extinctive în categoria drepturilor personale nepatrimoniale.<br />
a) Domeniul prescripţiei extinctive în categoria<br />
drepturilor patrimoniale.<br />
a. 1) Drepturi patrimoniale prescriptibile extinctiv.<br />
Drepturile patrimoniale reprezintă principalul domeniu al<br />
prescripţiei, alcătuit îndeosebi <strong>din</strong> drepturile de creanţă.<br />
În acest sens, dispoziţiile art. 2501 alin. 1 N.C.civ. conţin o<br />
reglementare apropiată celei anterioare, statuând: „Drepturile la<br />
97
acţiune având un obiect patrimonial sunt supuse prescripţiei<br />
extinctive, afară de cazul în care prin lege s-ar dispune altfel” 90 .<br />
De asemenea, în alin. 2 al textului menţionat este introdusă<br />
precizarea conform căreia sunt supuse prescripţiei extinctive şi<br />
alte drepturi la acţiune, indiferent de obiectul lor, în cazurile<br />
anume prevăzute de lege.<br />
Aşadar, deşi prescriptibilitatea este rezervată, în principal,<br />
drepturilor subiective patrimoniale, legea poate stabili şi alte<br />
categorii de drepturi care, deşi nu se înscriu sferei drepturilor<br />
patrimoniale, sunt de asemenea, prescriptibile.<br />
a. 2) Drepturi patrimoniale imprescriptibile extinctiv.<br />
Potrivit art. 2502 alin. 2 N.C.civ., dreptul la acţiune este<br />
imprescriptibil în cazurile prevăzute de lege, precum şi ori de câte<br />
ori, prin natura sau obiectul dreptului subiectiv ocrotit, exerciţiul<br />
său nu poate fi limitat în timp.<br />
Anterior, prin dispoziţiile art. 21 <strong>din</strong> Decretul nr.<br />
167/1958, se stabilea că „dispoziţiile decretului de faţă nu se<br />
aplică dreptului la acţiune privitor la drepturile de proprietate,<br />
uzufruct, uz, abitaţiune, servitute şi superficie”, avându-se în<br />
vedere, deci, tot natura dreptului subiectiv ocrotit, dar preferânduse<br />
la acel moment, o enumerare a acelor drepturi considerate ca<br />
fiind în afara domeniului de acţiune a prescripţiei extinctive.<br />
Sunt considerate, prin raportare la acest criteriu, al naturii<br />
şi obiectului dreptului subiectiv ocrotit, ca având caracter<br />
imprescriptibil:<br />
– acţiunea în revendicare mobiliară şi imobiliară<br />
întemeiată pe dreptul de proprietate publică (art. 865 alin. 3 cu<br />
referire la art. 563 alin. 2 N.C.civ.);<br />
90 Potrivit art. 1 alin. 1 <strong>din</strong> Decretul nr. 167/1958: Dreptul la acţiune, având un<br />
obiect patrimonial, se stinge prin prescripţie, dacă nu a fost exercitat în<br />
termenul prevăzut de lege.<br />
98
– acţiunea în revendicare mobiliară şi imobiliară<br />
întemeiată pe dreptul de proprietate privată (art. 563 alin. 2<br />
N.C.civ.);<br />
– acţiunea de partaj (art. 669 N.C.civ.);<br />
– acţiunea negatorie, prin care proprietarul bunului cheamă<br />
în judecată pe cel care pretinde că este titularul unui drept real<br />
asupra bunului respectiv (art. 564 alin. 2 N.C.civ.);<br />
– acţiunea confesorie de superficie, potrivit căreia titularul<br />
unui asemenea drept poate chema în judecată pe cel care îi tulbură<br />
exercitarea dreptului, inclusiv pe proprietarul terenului (art. 696<br />
alin. 2 N.C.civ.).<br />
Pe de altă parte, uneori natura dreptului ocrotit nu este<br />
suficientă să ducă la concluzia imprescriptibilităţii acţiunii, atunci<br />
când prin dispoziţie expresă a legii se prevede contrariul.<br />
Astfel, este prescriptibilă extinctiv (în termen de un an)<br />
acţiunea în revendicare imobiliară în cazul reglementat de art. 572<br />
N.C.civ. referitor la avulsiune 91 .<br />
De asemenea, acţiunea confesorie prin care se urmăreşte<br />
apărarea unui drept de uzufruct, de uz sau de abitaţie este supusă<br />
termenului general de prescripţie, de 10 ani, prevăzut de art. 2518<br />
alin. 1 pct. 1 N.C.civ., având în vedere că nu este vorba de<br />
drepturi reale declarate de lege imprescriptibile şi nici nu sunt<br />
supuse altui termen de prescripţie.<br />
În afara drepturilor la acţiune imprescriptibile extinctiv<br />
după natura sau obiectul dreptului subiectiv ocrotit, dispoziţiile<br />
<strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> stabilesc, prin articolul 2502 alin. 2 că mai au<br />
acest caracter, de imprescriptibilitate, drepturile referitoare la:<br />
91 Potrivit art. 572 N.C.civ., proprietarul terenului de la care o apă curgătoare a<br />
smuls brusc o porţiune de mal <strong>din</strong> teren, alipind-o la terenul altui proprietar<br />
riveran, nu pierde dreptul de proprietate asupra părţii desprinse, dacă o<br />
revendică în termen de un an de la data faptului. Anterior, reglementarea se<br />
regăsea în dispoziţiile art. 498 C.civ. şi ea era cunoscută doar în doctrină sub<br />
denumirea de avulsiune. Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> vine să dea conţinut acestei situaţii<br />
printr-un text care are chiar denumirea marginală de „avulsiune”.<br />
99
1. acţiunea privitoare la apărarea unui drept nepatrimonial,<br />
cu excepţia cazului în care prin lege se dispune altfel;<br />
2. acţiunea în constatarea existenţei sau inexistenţei unui<br />
drept;<br />
3. acţiunea în constatarea nulităţii absolute a unui act<br />
juridic;<br />
4. acţiunea în constatarea nulităţii absolute a certificatului<br />
de moştenitor, dacă obiectul său îl constituie fie stabilirea masei<br />
succesorale, fie partajul succesoral, sub condiţia acceptării<br />
moştenirii în termenul prevăzut de lege.<br />
b) Domeniul prescripţiei extinctive în categoria<br />
drepturilor personale nepatrimoniale. Regula<br />
imprescriptibilităţii.<br />
Drepturile personale nepatrimoniale sunt imprescriptibile<br />
extinctiv, acţiunea prin care se tinde la protecţia acestora nefiind<br />
limitată în timp, tocmai avându-se în vedere caracterul perpetuu al<br />
unor asemenea drepturi, inseparabile de persoana umană.<br />
Până la adoptarea <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, imprescriptibilitatea<br />
unor astfel de drepturi era lipsită de o consacrare legală, ea fiind<br />
însă acceptată unanim de doctrină şi de jurisprudenţă,<br />
considerându-se că „că este de principiu că drepturile<br />
nepatrimoniale inseparabile de persoana omului, cum sunt dreptul<br />
la nume, la domiciliu etc. sunt drepturi perpetue,<br />
imprescriptibile”.<br />
Noul <strong>Cod</strong> Civil dă o reglementare de principiu acestei<br />
chestiuni, stabilind prin dispoziţiile menţionate, ale art. 2502 alin.<br />
2 pct. 1, că este imprescriptibilă acţiunea privind apărarea unui<br />
drept nepatrimonial, în afară de cazul în care prin lege se<br />
dispune altfel.<br />
Aşadar, atunci când prin lege se dispune altfel, acţiunile<br />
nepatrimoniale sunt prescriptibile extinctiv.<br />
100
Sunt calificate ca atare, de către <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>:<br />
– acţiunea în tăgada paternităţii introdusă de soţul mamei<br />
sau de mama copilului (termenul de prescripţie fiind de 3 ani,<br />
conform art. 430 alin. 1 respectiv, art. 431 alin. 1 N.C.civ.;<br />
acţiunea are, însă, caracter imprescriptibil atunci când este<br />
introdusă de copil);<br />
– acţiunea în anularea adopţiei poate fi introdusă în<br />
termen de 6 luni de la descoperirea erorii sau a dolului, dar nu mai<br />
târziu de 2 ani de la data încheierii adopţiei (art. 479 alin. 2);<br />
– acţiunea în anularea căsătoriei poate fi cerută în termen<br />
de 6 luni (art. 301 alin. 1).<br />
6.1.3. Aspecte speciale privind domeniul prescripţiei<br />
extinctive reglementate de <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong><br />
6.1.3.1. Situaţia drepturilor accesorii<br />
Prin dispoziţiile art. 2503 alin. 1 este reglementată situaţia<br />
prescripţiei drepturilor accesorii, stabilindu-se că, în măsura în<br />
care dreptul principal este prescriptibil, atunci şi aceste drepturi<br />
accesorii sunt supuse aceluiaşi regim 92 .<br />
Această regulă trebuie pusă în legătură cu principiul de<br />
drept accesorium sequitur principale, <strong>din</strong> aplicarea căruia decurg<br />
două consecinţe principale, respectiv: 1) imprescriptibilitatea<br />
dreptului subiectiv principal are ca efect imprescriptibilitatea<br />
dreptului subiectiv accesoriu şi 2) prescripţia dreptului la acţiune<br />
privind un drept accesoriu nu atrage şi prescripţia dreptului la<br />
acţiune privind un drept principal 93 .<br />
92 În reglementarea dată de Decretul nr. 167/1958, această regulă îşi găsea<br />
expresia în dispoziţiile art. 1 alin. 1, potrivit cărora „odată cu stingerea<br />
dreptului la acţiune privind un drept principal se stinge şi dreptul la acţiune<br />
privind drepturile accesorii”.<br />
93 Pentru amănunte, a se vedea M. Nicolae, Prescripţia extinctivă, Ed. Rosetti,<br />
Bucureşti, 2004, p. 586.<br />
101
Astfel, dobânda fiind un accesoriu al creanţei principale,<br />
prescripţia dreptului la acţiune în realizarea acesteia atrage şi<br />
prescripţia dreptului la acţiune pentru plata dobânzilor.<br />
O reglementare distinctă conţine însă <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>,<br />
astfel cum se va arăta în continuare, cu privire la prescripţia<br />
acţiunii ipotecare, deşi dreptul de ipotecă este un drept real<br />
accesoriu.<br />
6.1.3.2. Situaţia prestaţiilor succesive<br />
Potrivit art. 2503 alin. 2 N.C.civ. „ în cazul în care un<br />
debitor este obligat la prestaţii succesive, dreptul la acţiune cu<br />
privire la fiecare <strong>din</strong>tre aceste prestaţii se stinge printr-o<br />
prescripţie deosebită, chiar dacă debitorul continuă să execute una<br />
sau alta <strong>din</strong>tre prestaţiile datorate” 94 .<br />
Este vorba de prescrierea succesivă a prestaţiilor astfel<br />
datorate (ca în cazul chiriilor, arenzilor, dobânzilor, rentelor),<br />
indiferent de izvorul lor concret, contractual sau extracontractual.<br />
Cu toate acestea, dispoziţiile referitoare la curgerea<br />
distinctă a prescripţiei nu sunt aplicabile atunci când prestaţiile<br />
succesive alcătuiesc prin finalitatea lor, rezultată <strong>din</strong> lege sau <strong>din</strong><br />
convenţie, un tot unitar (art. 2503 alin. 3).<br />
Este cazul, de exemplu, al contractului de antrepriză, când<br />
sunt stabilite termene pentru diferite faze de execuţie a lucrărilor<br />
sau a contractului de vânzare cu plata preţului în rate, când părţile<br />
pot stabili diferite modalităţi de plată, interesând finalmente să<br />
aibă loc achitarea integrală a preţului.<br />
94 În cazul Decretului nr. 167/1958 reglementarea acestei chestiuni se regăseşte<br />
în art. 12, potrivit căruia: „În cazul în care un debitor este obligat la prestaţiuni<br />
succesive, dreptul la acţiune cu privire la fiecare <strong>din</strong>tre aceste prestaţiuni se<br />
stinge printr-o prescripţie deosebită”.<br />
102
6.1.3.3. Prescripţia dreptului la acţiune privind<br />
creanţa garantată<br />
Conform art. 2504 alin. 1 N.C.civ., prescripţia dreptului la<br />
acţiune privind creanţa principală nu atrage stingerea dreptului la<br />
acţiunea ipotecară. În acest <strong>din</strong> urmă caz, creditorul ipotecar va<br />
putea urmări, în condiţiile legii, doar bunurile mobile şi imobile<br />
ipotecate, însă numai în limita valorii acestor bunuri.<br />
Acest text reprezintă o excepţie de la regula potrivit căreia<br />
„accesoriul urmează soarta principalului”, fiind vorba despre o<br />
prescripţie specială a acţiunii ipotecare. Aşadar, deşi acţiunea<br />
principală referitoare la valorificarea creanţei s-a stins prin efectul<br />
prescripţiei, aceasta nu are consecinţe asupra prescripţiei garanţiei<br />
ipotecare, ce supravieţuieşte stingerii prin prescripţie a acţiunii<br />
principale (ceea ce înseamnă că bunurile ipotecate vor putea fi<br />
urmărite în continuare).<br />
6.1.3.4. Compensaţia şi dreptul de retenţie<br />
Dispoziţiile <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> conţin şi reglementarea<br />
prescripţiei în cazul creanţelor reciproce, stabilind că aceasta nu<br />
este de natură să împiedice stingerea lor prin compensaţie, după<br />
cum nu este de natură să împiedice exercitarea dreptului de<br />
retenţie, dar cu condiţia ca dreptul de acţiune să nu fi fost stins în<br />
momentul în care s-ar fi putut opune fie compensaţia, fie dreptul<br />
de retenţie (art. 2505).<br />
6.2. Modul în care operează prescripţia extinctivă<br />
6.2.1. Invocarea prescripţiei extinctive<br />
6.2.1.1. Titularii dreptului de invocare a<br />
prescripţiei<br />
Până la adoptarea <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, în doctrină au existat<br />
controverse în legătură cu modalitatea în care operează<br />
prescripţia extinctivă.<br />
103
Astfel, pornindu-se de la dispoziţiile art. 18 <strong>din</strong> Decretul<br />
nr. 167/1958 („instanţa judecătorească şi organul arbitral sunt<br />
obligate ca, <strong>din</strong> oficiu, să cerceteze dacă dreptul la acţiune sau la<br />
executare silită este prescris”), s-a susţinut 95 că efectele<br />
prescripţiei se produc de drept, în temeiul legii, fiind independente<br />
de existenţa unui litigiu. În cazul în care s-ar declanşa un proces,<br />
instanţa nu ar face decât să constate că efectele prescripţiei s-au<br />
produs.<br />
Pe de altă parte, criticându-se această susţinere, s-a arătat 96<br />
că, deşi nu se poate tăgădui existenţa art. 18 <strong>din</strong> Decret, potrivit<br />
acestui text rezultă doar obligaţia organului de jurisdicţie de „a<br />
cerceta” (iar nu de a aplica) dacă dreptul la acţiune este stins prin<br />
prescripţie şi, deci, el trebuie interpretat restrictiv, întrucât<br />
prescripţia extinctivă, deşi este o instituţie de interes public,<br />
aplicarea acesteia este o chestiune subiectivă, particulară, fiind<br />
lăsată la aprecierea celui în favoarea căruia curge prescripţia.<br />
Într-o altă opinie 97 , s-a afirmat că prescripţia este o<br />
sancţiune jurisdicţională care operează „prin efectul hotărârii<br />
judecătoreşti”, deoarece trebuie constatată de către instanţă, iar în<br />
lipsa unei sancţiuni jurisdicţionale, prescripţia nu-şi produce<br />
efectele.<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> vine să tranşeze această dispută<br />
doctrinară, stabilind, prin dispoziţiile art. 2512 alin. 1, faptul că<br />
„prescripţia poate fi opusă numai de cel în folosul căruia curge,<br />
personal sau prin reprezentant, şi fără a fi ţinut să producă vreun<br />
titlu contrar ori să fi fost de bună-cre<strong>din</strong>ţă”.<br />
Aşadar, prescripţia nu operează de drept, ci ea trebuie să<br />
fie invocată pentru a fi producătoare de consecinţe juridice, pentru<br />
că stingerea dreptului material la acţiune nu poate fi opusă decât<br />
de cel în beneficiul căruia a curs şi s-a împlinit prescripţia.<br />
95 În acest sens, Gh. Beleiu, Natura juridică a prescripţiei extinctive (III), SCJ<br />
nr. 4/1985, p. 340.<br />
96 M. Nicolae, op. cit. (Prescripţia...), p. 591.<br />
97 Tr. Ionaşcu, E. Barasch, Nulitatea actului juridic <strong>civil</strong> în Tratat de drept <strong>civil</strong>,<br />
vol. I, Partea generală, Ed. Academiei, Bucureşti, 1967, p. 378.<br />
104
În ce priveşte organul jurisdicţional, potrivit art. 2512 alin.<br />
2 N.C.civ., acesta „nu poate aplica prescripţia <strong>din</strong> oficiu”.<br />
Înseamnă că legiuitorul a îmbrăţişat punctul de vedere<br />
potrivit căruia normele care reglementează regimul prescripţiei<br />
extinctive sunt de or<strong>din</strong>e privată, dispozitive, fiind la îndemâna<br />
persoanei în folosul căreia curge să o invoce sau, dimpotrivă, să<br />
renunţe la beneficiul acesteia (şi să execute voluntar obligaţia<br />
după împlinirea termenului de prescripţie 98 ).<br />
În felul acesta, accentul a fost deplasat de la sfera ocrotirii<br />
şi apărării or<strong>din</strong>ii publice la aceea a ocrotirii intereselor private.<br />
Ca atare, organul jurisdicţional, deşi poate invoca <strong>din</strong><br />
oficiu excepţia prescripţiei extinctive, nu ar putea-o aplica în<br />
acelaşi fel, dacă partea interesată nu se prevalează de beneficiul<br />
împlinirii prescripţiei.<br />
Interdicţia invocării prescripţiei <strong>din</strong> oficiu operează şi<br />
pentru situaţia în care aceasta s-ar face în folosul statului sau al<br />
unităţilor sale administrativ-teritoriale (art. 2512 alin. 3), care sunt<br />
astfel considerate pe poziţie de egalitate juridică cu orice altă<br />
parte.<br />
În acelaşi timp, împrejurarea că invocarea prescripţiei este<br />
lăsată la aprecierea persoanei interesate nu are şi consecinţa<br />
posibilităţii nesocotirii de către părţi a normelor imperative care<br />
reglementează instituţia prescripţiei.<br />
Astfel, sunt interzise – sub sancţiunea nulităţii absolute –<br />
clauzele care fie direct, fie indirect ar declara imprescriptibilă o<br />
acţiune care, potrivit legii, ar fi prescriptibilă sau, dimpotrivă, ar<br />
98 În acest sens, dispoziţiile art. 2506 N.C.civ. statuează că: (1) După împlinirea<br />
prescripţiei, cel obligat este îndreptăţit să refuze executarea prestaţiei. (2) Cel<br />
care a executat de bunăvoie obligaţia după ce dreptul la acţiune s-a prescris, nu<br />
are dreptul să ceară restituirea prestaţiei, chiar dacă la data executării nu ştia că<br />
termenul prescripţiei era împlinit. (3) Recunoaşterea unui drept prescris, făcută<br />
printr-un act scris, precum şi constituirea de garanţii în folosul titularului<br />
dreptului a cărui acţiune este prescrisă sunt valabile, chiar dacă cel care le-a<br />
făcut nu ştia că termenul de prescripţie era împlinit. În aceste cazuri, sunt<br />
aplicabile regulile de la renunţarea la prescripţie.”<br />
105
declara imprescriptibilă o acţiune pe care legea o consideră<br />
prescriptibilă (art.2515 alin. 2).<br />
În schimb, părţile (cu deplină capacitate de exerciţiu) vor<br />
putea, în limitele şi condiţiile prevăzute de lege, să modifice prin<br />
acordul lor expres: durata termenelor de prescripţie 99 sau cursul<br />
prescripţiei (prin fixarea începutului acestuia ori prin modificarea<br />
cauzelor legale de suspendare sau de întrerupere).<br />
O asemenea disponibilitate a părţilor nu este recunoscută<br />
de legiuitor pentru ipoteza acţiunilor derivate <strong>din</strong> contractele de<br />
adeziune, de asigurare şi a celor supuse legislaţiei privind<br />
protecţia consumatorului, precum şi, în general, în situaţia<br />
drepturilor la acţiune de care părţile nu pot să dispună.<br />
Referitor la titularii dreptului de a invoca prescripţia<br />
extinctivă, <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> are în vedere, pe lângă partea în folosul<br />
căreia a curs prescripţia, şi pe codebitorii unei obligaţii solidare<br />
sau indivizibile, pe fideiusori, care se pot prevala de efectele<br />
împlinirii termenului de prescripţie, chiar dacă unul <strong>din</strong>tre debitori<br />
a neglijat să o facă.<br />
Dată fiind natura raporturilor juridice care se creează între<br />
codebitorii solidari, între debitorii ţinuţi la executarea unei<br />
obligaţii indivizibile, ori între debitori şi fideiusori, este firesc ca<br />
fiecăruia <strong>din</strong>tre aceştia să i se recunoască posibilitatea de a trage<br />
consecinţele care se nasc în favoarea lor, atunci când termenul<br />
prescripţiei s-a împlinit, chiar dacă debitorul neglijent nu a<br />
valorificat această apărare.<br />
Aceasta, întrucât o hotărâre judecătorească nefavorabilă nu<br />
este opozabilă codebitorului care nu a fost parte în proces,<br />
deoarece relativitatea efectelor acesteia nu se poate extinde asupra<br />
lui, în măsura în care poate face dovada contrară situaţiei reţinute<br />
de instanţă în absenţa prezenţei acestuia la dezbateri (în caz<br />
99 Potrivit art. 2515 alin. 4 N.C.civ.: „Termenele de prescripţie pot fi reduse<br />
sau micşorate, prin acordul expres al părţilor, fără însă ca noua durată a<br />
acestora să fie mai mică de un an şi nici mai mare de 10 ani, cu excepţia<br />
termenelor de prescripţie de 10 ani sau mai lungi care pot fi prelungite până la<br />
20 de ani”.<br />
106
contrar, s-ar nesocoti principiul dreptului de apărare şi al<br />
contradictorialităţii). Cu alte cuvinte, codebitorul solidar poate<br />
valorifica dreptul de a opune împlinirea prescripţiei, pe cale de<br />
excepţie (de exemplu, în cadrul contestaţiei la executare s-ar<br />
opune, susţinând că dreptul a cărui executare se pretinde era<br />
prescris la data pronunţării hotărârii care constituie titlu) sau chiar<br />
pe cale principală, în cadrul unei acţiuni care să aibă ca obiect<br />
constatarea inexistenţei dreptului de creanţă al pârâtului, ca<br />
urmare a intervenirii prescripţiei extinctive şi a stingerii obligaţiei<br />
de plată corelative (bineînţeles, admisibilitatea unei astfel de<br />
acţiuni trebuie apreciată cu respectarea dispoziţiilor art. 111<br />
C.pr.civ.).<br />
În mod asemănător, fideiusorului îi sunt opozabile şi<br />
acesta se poate prevala de efectele favorabile ale hotărârii<br />
pronunţate în contradictoriu cu debitorul său (de exemplu, dacă în<br />
contradictoriu cu acesta a fost respinsă acţiunea creditorului,<br />
constatându-se că dreptul la acţiune era prescris la data sesizării<br />
instanţei, faţă de fideiusor nu va mai subzista obligaţia de garanţie<br />
asumată).<br />
În schimb, dacă în urma unei astfel de judecăţi, debitorul<br />
ar fi căzut în pretenţii, dar fără ca acesta să valorifice în proces<br />
apărarea decurgând <strong>din</strong> împlinirea termenului de prescripţie, o va<br />
putea face fideiusorul ulterior.<br />
Posibilitatea valorificării în această modalitate a apărării<br />
de către codebitor sau fideiusor 100 decurge <strong>din</strong> modalitatea în care<br />
se repercutează, la exterior, relativitatea efectelor hotărârii<br />
judecătoreşti în asemenea situaţii (dată fiind legătura juridică<br />
specială, de drept substanţial, existentă) şi care depinde de<br />
rezultatul favorabil sau nefavorabil al judecăţii 101 .<br />
100 Având în vedere caracterul accesoriu al garanţiei fideiusorului, soarta<br />
acesteia nu poate fi, în principiu, alta decât cea a obligaţiei principale.<br />
101 Pentru particularităţile principiului relativităţii şi ale opozabilităţii efectelor<br />
hotărârii judecătoreşti în situaţia debitorilor legaţi prin obligaţii solidare,<br />
indivizibile, in solidum, ca şi faţă de fideiusori, a se vedea A. Nicolae,<br />
Relativitatea şi opozabilitatea efectelor hotărârii judecătoreşti, Ed. Universul<br />
Juridic, Bucureşti, 2008, pp. 201-205, 350-353.<br />
107
Pe de altă parte, în valorificarea beneficiului prescripţiei<br />
extinctive, atunci când unul <strong>din</strong>tre debitorii solidari nu a făcut-o,<br />
trebuie să fie vorba de cauze comune sau personale celui care le<br />
invocă ulterior, iar nu de cauze care să fi privit exclusiv pe cel<br />
care nu le-a valorificat iniţial (de exemplu, suspendarea ori<br />
întreruperea cursului prescripţiei extinctive să se fi datorat unor<br />
motive care priveau exclusiv situaţia personală a respectivului<br />
debitor şi care doar pe acesta l-ar fi pus în imposibilitate de a<br />
acţiona).<br />
Creditorul celui interesat poate, de asemenea, să invoce<br />
intervenirea prescripţiei, atunci când acesta a neglijat să o facă (de<br />
exemplu, dacă este vorba de prescrierea datoriei debitorului său<br />
către un alt creditor, pentru că în felul acesta iese un element al<br />
pasivului <strong>din</strong> patrimoniul debitorului său, crescându-i astfel,<br />
gradul de solvabilitate).<br />
6.2.1.2. Mijloacele procesuale de invocare a<br />
prescripţiei<br />
Ca regulă, prescripţia extinctivă poate fi opusă pe cale de<br />
apărare de cel în folosul căruia a curs. Mijlocul concret de<br />
valorificare, în această situaţie, este acela al excepţiei<br />
(considerată, în doctrină şi jurisprudenţă, ca fiind o excepţie de<br />
fond, întrucât vizează exerciţiul dreptului material la acţiune).<br />
Prescripţia extinctivă poate fi pusă, însă, în valoare şi pe<br />
cale principală, prin formularea unei acţiuni principale (de<br />
exemplu, acţiunea în constatarea inexistenţei dreptului de creanţă<br />
al pârâtului, ca urmare a împlinirii prescripţiei 102 ), ori de câte ori<br />
există interesul clarificării, pe cale judecătorească, a unei situaţii<br />
juridice incerte 103 .<br />
102<br />
Bineînţeles că, într-o asemenea situaţie, trebuie verificate condiţiile<br />
reglementate de art. 111 C.pr.civ., vizând caracterul subsidiar al acţiunii în<br />
constatare (dacă partea are la îndemână acţiunea în realizare - de ex.,<br />
contestaţia la executare, evident că nu poate uza de acţiunea în constatare.<br />
103 În doctrină (I. Deleanu, Tratat de procedură <strong>civil</strong>ă, vol. I, Ed. Servo-Sat,<br />
2001, p. 79), s-a arătat că exercitarea unei acţiuni în constatare poate fi făcută şi<br />
de către creditor, dacă plata a fost efectuată după împlinirea termenului de<br />
108
6.2.1.3. Momentul până la care se poate invoca<br />
prescripţia<br />
La fel ca în reglementarea anterioară (art. 1842<br />
C.civ. 104 ), prin dispoziţiile <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> (art. 2513 alin.1), se<br />
statuează că prescripţia poate fi opusă pentru prima dată chiar<br />
şi în apel.<br />
O regulă specială este instituită pentru materia<br />
arbitrajului, situaţie în care prescripţia poate fi opusă pe tot<br />
parcursul soluţionării litigiului (art. 2513 alin. 2 N.C.civ.).<br />
6.2.2. Renunţarea la prescripţia extinctivă<br />
6.2.2.1. Noţiune<br />
Pornindu-se de la faptul că prescripţia nu operează de<br />
drept (ipso iure), ci doar în măsura în care partea în folosul căreia<br />
a curs o invocă (art. 2512), legiuitorul reglementează<br />
posibilitatea renunţării la prescripţia dobândită (câştigată) 105 ,<br />
stabilind prin art. 2507 N.C.civ., că „nu se poate renunţa la<br />
prescripţie cât timp nu a început să curgă, dar se poate renunţa la<br />
prescripţia împlinită, precum şi la beneficiul termenului scurs<br />
pentru prescripţia începută şi neîmplinită”.<br />
Aşadar, textul reglementează posibilitatea renunţării la<br />
prescripţia neîmplinită (dar al cărei termen a început să curgă),<br />
precum şi renunţarea la beneficiul prescripţiei împlinite,<br />
interzicând însă, renunţarea la prescripţie, cât timp aceasta nu a<br />
început să curgă.<br />
prescripţie, pentru că acesta are interesul „ să se constate existenţa dreptului de<br />
a nu restitui plata ce i s-a făcut şi a inexistenţei dreptului debitorului plătitor la<br />
restituirea ei”.<br />
104 Potrivit art. 1842 C.civ., ”prescripţia poate fi opusă în cursul unei instanţe<br />
până la momentul când Curtea de Apel va pronunţa definitiva sa decizie, asupra<br />
căreia nu mai poate reveni după lege, afară numai de cazul când cel în drept a o<br />
opune ar trebui să se prezume, după împrejurări, că a renunţat la dânsa”.<br />
105 Reglementarea posibilităţii renunţării la prescripţia împlinită exista şi în<br />
vechiul <strong>Cod</strong> (prevederile art. 1838).<br />
109
6.2.2.2. Condiţiile renunţării<br />
Întrucât renunţarea la prescripţie este un act juridic pur<br />
abdicativ, pentru a fi valabil, este necesar ca acesta să<br />
îndeplinească toate condiţiile de fond şi de formă prevăzute de<br />
lege pentru validitatea actului juridic.<br />
Având în vedere că, prin efectele sale (stingerea dreptului<br />
de a invoca prescripţia), actul renunţării este la fel de grav ca în<br />
situaţia înstrăinării unui bun, pentru a fi valabil se cere existenţa<br />
capacităţii necesare pentru întocmirea actelor de dispoziţie.<br />
În acest sens, potrivit art. 2509 N.C.civ., „cel lipsit de<br />
capacitatea de a înstrăina sau, după caz, de a se obliga nu poate<br />
renunţa la prescripţie”.<br />
Reglementarea nu este nouă, în mod asemănător<br />
stabilindu-se prin <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> anterior (potrivit art. 1840: „cel ce<br />
nu poate înstrăina nu poate renunţa la prescripţie”).<br />
6.2.2.3. Formele renunţării<br />
La fel ca în reglementarea anterioară 106 , renunţarea la<br />
prescripţie poate fi expresă sau tacită (art. 2508 N.C.civ.).<br />
În privinţa renunţării tacite, pentru a fi valabilă şi<br />
producătoare de efecte juridice, textul stabileşte că trebuie să fie<br />
neîndoielnică şi să rezulte <strong>din</strong> manifestări neechivoce (cum ar fi,<br />
de exemplu, plata datoriei sau a dobânzilor creanţei prescrise<br />
făcută în cunoştinţă de cauză).<br />
6.2.2.4. Efectele renunţării<br />
În privinţa efectelor renunţării, urmează a se distinge după<br />
cum a fost vorba de renunţarea la prescripţia deja împlinită (când,<br />
după renunţare începe să curgă o nouă prescripţie de acelaşi fel)<br />
şi, respectiv, renunţarea la beneficiul termenului scurs.<br />
În cazul renunţării la prescripţia împlinită are loc doar<br />
stingerea dreptului material la acţiune, ceea ce înseamnă că<br />
106 Potrivit art. 1839 C.civ.: „Renunţarea la prescripţie este sau expresă sau<br />
tacită. (2) Renunţarea tacită rezultă <strong>din</strong>tr-un fapt care presupune delăsarea<br />
dreptului câştigat”.<br />
110
dreptul subiectiv <strong>civil</strong> şi obligaţia corelativă subzistă, bucurânduse<br />
de protecţia acţiunii judiciare (pentru exercitarea căreia începe<br />
să curgă un nou termen de prescripţie).<br />
Printr-o reglementare nouă, inexistentă anterior, prin<br />
dispoziţiile art. 2510 N.C.civ., se stabileşte că „atunci când s-a<br />
renunţat la beneficiul termenului scurs până la data renunţării se<br />
vor aplica regulile referitoare la întreruperea prescripţiei prin<br />
recunoaşterea dreptului” 107 .<br />
În ce priveşte întinderea efectelor renunţării, ca urmare a<br />
faptului că este vorba de un act personal, renunţarea nu poate fi<br />
opusă decât autorului ei şi succesorilor acestuia.<br />
Potrivit art. 2511 N.C.civ., renunţarea la beneficiul<br />
prescripţiei nu poate fi invocată împotriva codebitorilor solidari<br />
ori ai unei obligaţii indivizibile sau împotriva fideiusorilor.<br />
În mod asemănător de altfel, era tratată problema întinderii<br />
efectelor renunţării şi în reglementarea anterioară, neputându-se<br />
opune consecinţele actului abdicativ creditorului, codebitorului<br />
sau proprietarului 108 .<br />
Chiar dacă actuala reglementare face referire expresă la<br />
imposibilitatea invocării renunţării doar împotriva codebitorilor<br />
solidari, debitorii unei obligaţii indivizibile sau împotriva<br />
fideiusorilor, trebuie recunoscută aceeaşi situaţie şi creditorilor<br />
(care, pe calea acţiunii oblice ar putea oricum ataca renunţarea<br />
frauduloasă făcută de debitorul lor).<br />
107 Potrivit art. 2537 alin. 1 pct. 1 N.C.civ., prescripţia se întrerupe „...prin<br />
recunoaşterea, în orice alt mod, a dreptului a cărui acţiune se prescrie, făcută de<br />
către cel în folosul căruia curge prescripţia”.<br />
108 Conform art. 1843 C.civ., „creditorii şi orice altă persoană interesată pot să<br />
opună prescripţia câştigată debitorului sau codebitorului lor, ori proprietarului,<br />
chiar şi dacă acel debitor, codebitor sau proprietar renunţă la dânsa”.<br />
111
CAPITOLUL VII<br />
CURSUL PRESCRIPŢIEI EXTINCTIVE<br />
7.1. Începutul prescripţiei extinctive<br />
7.1.1. Regula generală privind începutul prescripţiei<br />
extinctive<br />
În reglementarea Decretului nr. 167/1958, regula se<br />
regăseşte în dispoziţiile art. 7 alin. 1, potrivit cărora: „Prescripţia<br />
începe să curgă de la data când se naşte dreptul la acţiune”. În<br />
mod asemănător, în <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> de la 1865 se prevede în art. 1886:<br />
„Nici o prescripţie nu poate începe a curge mai înainte de a se<br />
naşte acţiunea supusă acestui mod de stingere”.<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> nu mai reia în dispoziţiile sale această<br />
regulă generală, potrivit căreia începutul prescripţiei extinctive<br />
este legat de naşterea dreptului la acţiune, stabilind, dimpotrivă,<br />
că este necesar ca titularul dreptului să fi avut cunoştinţă de<br />
naşterea acestui drept sau, după împrejurări, să fi trebuit să<br />
cunoască faptul că s-a născut.<br />
În acest sens, dispoziţiile art. 2523 N.C.civ. statuează:<br />
„Prescripţia începe să curgă de la data când titularul dreptului la<br />
acţiune a cunoscut sau, după împrejurări, trebuia să cunoască<br />
naşterea lui”.<br />
Data naşterii dreptului la acţiune nu trebuie confundată sau<br />
identificată cu naşterea dreptului subiectiv. Este vorba, în realitate,<br />
de momentul în care a fost încălcat, nesocotit dreptul subiectiv,<br />
apărând astfel şi posibilitatea de a se cere protecţia lui pe calea<br />
justiţiei, cu restabilirea situaţiei anterioare 109 .<br />
109 Este adevărat că, uneori, prescripţia extinctivă priveşte drepturi care trebuie<br />
exercitate înăuntrul unui anumit interval de timp, fără să se pună problema unei<br />
încălcări efective a acelui drept (cum se întâmplă, de ex., în cazul dreptului de<br />
opţiune succesorală), astfel încât în această situaţie începutul prescripţiei<br />
extinctive nu este legat de naşterea dreptului la acţiune.<br />
112
Pentru că în practică au apărut şi pot apărea multe situaţii<br />
în care titularul dreptului să nu fi cunoscut imediat că a avut loc<br />
încălcarea dreptului său subiectiv sau, deşi a ştiut să nu fi putut<br />
acţiona <strong>din</strong> diferite motive (de. ex., este încă victima violenţei<br />
fizice sau morale sub imperiul căreia s-a încheiat actul),<br />
legiuitorul a legat, prin dispoziţiile art. 2523 N.C.civ., naşterea<br />
dreptului la acţiune de momentul în care titularul acestuia a<br />
cunoscut sau trebuia să cunoască, după împrejurări, că a avut loc o<br />
astfel de încălcare a dreptului.<br />
7.1.2. Câteva <strong>din</strong> regulile speciale privind începutul<br />
cursului prescripţiei extinctive, derogatorii de la<br />
norma generală, înscrise în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong><br />
Dispoziţiile <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> instituie o serie de reguli<br />
speciale referitoare la momentul de la care poate începe, în<br />
anumite situaţii, să curgă prescripţia extinctivă.<br />
Sunt avute în vedere:<br />
A) Dreptul la acţiunea în executarea obligaţiilor de a da<br />
sau a face<br />
În cazul obligaţiilor de a da sau a face, prescripţia începe<br />
să curgă de la data când obligaţia devine exigibilă şi creditorul<br />
trebuia astfel să o execute.<br />
Pentru ipoteza în care dreptul este afectat de un termen<br />
suspensiv sau de o condiţie suspensivă, prescripţia începe să curgă<br />
de la data la care termenul sau condiţia s-au împlinit (art. 2524).<br />
Această regulă specială se regăsea şi în dispoziţiile art. 7<br />
alin. 3 <strong>din</strong> Decretul nr. 167/1958 („dacă dreptul este sub condiţie<br />
suspensivă sau cu termen suspensiv, prescripţia începe să curgă de<br />
la data când s-a împlinit condiţia sau a expirat termenul”), precum<br />
şi în dispoziţiile art. 1885 alin. 1 C.civ. (abrogate prin efectul<br />
Decretului nr. 167/1958).<br />
Deci, în afara dreptului subiectiv pur şi simplu, există<br />
situaţii de drepturi afectate de modalităţi (condiţia, termenul),<br />
pentru care prescripţia nu poate începe să curgă mai înainte de<br />
113
împlinirea ori îndeplinirea lor (pentru că înainte de împlinirea<br />
termenului suspensiv creditorul nu poate cere executarea<br />
obligaţiei de către debitor, după cum atâta vreme cât dreptul<br />
subiectiv este afectat de o condiţie suspensivă, debitorul nu<br />
datorează nimic, neputându-se concepe astfel, ca dreptul la<br />
acţiune să se nască înaintea naşterii dreptului subiectiv).<br />
B) Dreptul la acţiunea în restituirea prestaţiilor<br />
În absenţa unei reglementări, prescripţia dreptului la<br />
acţiunea în restituirea prestaţiilor în temeiul unui act juridic<br />
ulterior desfiinţat, a primit în doctrină şi în practică interpretări<br />
diferite, propunându-se mai multe soluţii în legătură cu momentul<br />
de începere a cursului prescripţiei 110 , respectiv: data hotărârii<br />
definitive a organului de jurisdicţie prin care s-a constatat<br />
nulitatea absolută ori s-a pronunţat nulitatea relativă; data hotărârii<br />
definitive în cazul nulităţii relative şi data încheierii actului juridic<br />
în cazul nulităţii absolute; data stabilită de art. 9 <strong>din</strong> Decretul nr.<br />
167/1958 în cazul nulităţii relative şi data naşterii dreptului la<br />
acţiune în condiţiile dreptului comun în cazul nulităţii absolute;<br />
data stabilită de art. 8 alin. 2 <strong>din</strong> Decretul nr. 167/1958, care poate<br />
fi determinată nu numai de existenţa unei hotărâri judecătoreşti<br />
definitive care să proclame nulitatea actului, ci şi de alte<br />
împrejurări (cum ar fi notificarea făcută de vânzător că nu mai<br />
consimte la încheierea actului în formă autentică).<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> vine şi pune capăt acestei controverse<br />
doctrinare determinate de o lacună legislativă, generatoare şi de<br />
jurisprudenţă neunitară, stabilind, prin dispoziţiile art. 2525, că:<br />
„Prescripţia dreptului la acţiune în restituirea prestaţiilor făcute în<br />
temeiul unui act anulabil ori desfiinţat pentru rezoluţiune sau altă<br />
cauză de ineficacitate începe să curgă de la data rămânerii<br />
definitive a hotărârii prin care s-a desfiinţat actul”, cu excepţia<br />
cazului când dreptul la acţiune a fost exercitat chiar în procesul în<br />
care s-a pronunţat desfiinţarea actului [deci, când a existat capăt<br />
110 A se vedea în acest sens, M. Nicolae, op. cit. (Prescripţia ...), p. 508.<br />
114
de cerere referitor la repunerea în situaţia anterioară, distinct de<br />
acela al anulării ori rezolvirii (desfiinţării) actului].<br />
Se observă că reglementarea nu este aplicabilă şi nulităţii<br />
absolute, când, prin analogie, urmează ca situaţia să fie rezolvată<br />
după regula generală înscrisă în art. 2528 alin. 2 N.C.civ.<br />
referitoare la repararea pagubei cauzate pentru îmbogăţirea fără<br />
justă cauză (când prescripţia începe să curgă de la data când<br />
păgubitul a cunoscut paguba şi pe cel care răspunde de ea).<br />
Aceasta, deoarece, fiind nul actul juridic, care era temeiul<br />
prestaţiei executate, înseamnă că ne găsim în faţa unei îmbogăţiri<br />
fără justă cauză sau a unei plăţi nedatorate, ce trebuie restituită.<br />
C) Dreptul la acţiunea în executarea prestaţiilor<br />
succesive<br />
Dreptul la acţiunea în executarea unor prestaţii succesive<br />
(art. 2526) începe să curgă de la data la care fiecare prestaţie<br />
devine exigibilă, iar dacă prestaţiile alcătuiesc un tot unitar, de la<br />
data ultimei prestaţii neexecutate.<br />
Aceasta întrucât, astfel cum s-a arătat anterior, este vorba<br />
de prescrierea succesivă a prestaţiilor astfel datorate (ca în cazul<br />
chiriilor, arenzilor, dobânzilor, rentelor), indiferent de izvorul lor<br />
concret, contractual sau extracontractual.<br />
D) Dreptul la acţiunea în anularea actului juridic<br />
Potrivit art. 2529 N.C.civ., prescripţia dreptului la acţiunea<br />
în anularea unui act juridic începe să curgă de la momente diferite,<br />
în funcţie de cauza de nulitate relativă invocată 111 .<br />
Astfel:<br />
a) în caz de violenţă, <strong>din</strong> ziua când aceasta a încetat;<br />
111 O reglementare asemănătoare există în Decretul nr. 167/1958, care, în art. 9,<br />
stabileşte că prescripţia dreptului la acţiune în anularea unui act juridic pentru<br />
violenţă începe să curgă de la data la care aceasta a încetat (1). În caz de<br />
viclenie ori eroare sau în celelalte cazuri de anulare, prescripţia începe să curgă<br />
de la data când cel îndreptăţit, reprezentantul său legal sau persoana chemată de<br />
lege să-i încuviinţeze actele, a cunoscut cauza anulării, dar nu mai târziu de<br />
împlinirea a 18 luni de la data încheierii actului (2).<br />
115
) în cazul dolului, <strong>din</strong> ziua când a fost descoperit;<br />
c) în caz de eroare ori în celelalte cazuri de anulare, <strong>din</strong><br />
ziua când cel îndreptăţit, reprezentantul său legal ori cel chemat de<br />
lege să-i încuviinţeze sau să îi autorizeze actele a cunoscut cauza<br />
anulării, însă nu mai târziu de 18 luni de la data încheierii actului<br />
juridic.<br />
Se observă că, în cazul violenţei, există un singur moment<br />
(obiectiv) de la care prescripţia începe să curgă: data încetării<br />
violenţei, deoarece numai <strong>din</strong> acest moment victima violenţei a<br />
putut acţiona (altminteri, fiind sub imperiul temerii provocate de<br />
violenţă, victima este împiedicată să acţioneze pentru anularea<br />
actului).<br />
La fel, în cazul dolului, există un singur moment, de data<br />
aceasta subiectiv, de la care prescripţia poate începe să curgă:<br />
acela al descoperirii manoperelor dolosive, frauduloase care au<br />
viciat consimţământul.<br />
În acelaşi timp, textul trebuie coroborat cu dispoziţiile art.<br />
2523 N.C.civ., după care „titularul dreptului la acţiune a cunoscut<br />
sau, după împrejurări, trebuia să cunoască naşterea dreptului la<br />
acţiune” (în speţă, dolul, de a cărui descoperire depinde naşterea<br />
dreptului la acţiune).<br />
În caz de eroare, precum şi în celelalte cazuri de anulare<br />
(de exemplu, leziune, lipsa discernământului, existenţa unor<br />
incapacităţi, lipsa autorizaţiei), se identifică două momente<br />
(alternative) de la care prescripţia poate începe să curgă, respectiv:<br />
un moment subiectiv (determinat de cunoaşterea cauzei) şi un<br />
moment obiectiv, al împlinirii termenului de 18 luni <strong>din</strong> ziua<br />
încheierii actului.<br />
Totodată, atunci când cel îndreptăţit să ceară anularea<br />
actului nu are capacitate deplină de exerciţiu, prescripţia începe să<br />
curgă de la data când cauza de anulare a fost cunoscută de către<br />
reprezentantul legal al incapabilului sau de persoana chemată să-i<br />
autorizeze actele.<br />
116
Prin instituirea, alternativ, a două momente de la care să<br />
înceapă a curge prescripţia extinctivă, legiuitorul a urmărit, pe de<br />
o parte, să asigure ocrotirea celor îndreptăţiţi să ceară anularea<br />
actului juridic, iar pe de altă parte, să asigure şi realizarea<br />
funcţiilor instituţiei prescripţiei extinctive, aceea de a păstra<br />
stabilitatea raporturilor juridice 112 (ameninţată, dacă anularea<br />
actului s-ar putea solicita oricând, indiferent de data întocmirii<br />
lui).<br />
Cu caracter de noutate, în dispoziţiile art. 2529 alin. 2 se<br />
găseşte reglementată şi situaţia în care un terţ faţă de contract<br />
ar fi interesat să ceară anularea actului 113 , stabilindu-se că într-o<br />
asemenea ipoteză, prescripţia începe să curgă, dacă prin lege nu se<br />
dispune altfel, de la data când terţul a cunoscut existenţa cauzei de<br />
nulitate.<br />
E) Dreptul la acţiunea în repararea pagubei cauzate<br />
printr-o faptă ilicită<br />
În mod asemănător cu reglementarea <strong>din</strong> art. 8 <strong>din</strong><br />
Decretul nr. 167/1958 114 , <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> stabileşte prin dispoziţiile<br />
art. 2528 faptul că prescripţia dreptului la acţiune în repararea unei<br />
pagube care a fost cauzată printr-o faptă ilicită începe să curgă de<br />
la data când păgubitul a cunoscut sau trebuia să cunoască atât<br />
paguba, cât şi pe cel care răspunde de ea.<br />
112 A se vedea în acest sens, M. Nicolae, op. cit. (Prescripţia …), p. 511.<br />
113 O aplicaţie a acestei reguli se regăseşte în art. 316 alin. 2 N.C.civ. privind<br />
actele încheiate de unul <strong>din</strong>tre soţi, care prejudiciază grav interesele familiei şi<br />
când soţul neparticipant la întocmirea actului respectiv poate cere anularea<br />
acestuia în termen de un an, care începe să curgă de la data la care soţul<br />
vătămat a luat cunoştinţă de existenţa actului.<br />
114 Potrivit art. 8 <strong>din</strong> Decretul nr. 167/1958, prescripţia dreptului la acţiune în<br />
repararea pagubei pricinuite prin fapta ilicită, începe să curgă de la data când<br />
păgubitul a cunoscut sau trebuia să cunoască atât paguba, cât şi pe cel care<br />
răspunde de ea (alin. 1). Dispoziţiile alineatului precedent se aplică prin<br />
asemănare şi în cazul îmbogăţirii fără just temei (alin. 2).<br />
117
Rezultă, la fel ca în cazul acţiunii în anulare, că legiuitorul<br />
stabileşte două momente de la care să poată începe a curge<br />
prescripţia: un moment subiectiv, al cunoaşterii pagubei şi pe cel<br />
care răspunde de ea; un moment obiectiv, al datei la care titularul<br />
dreptului trebuia, după împrejurări, să cunoască elementele<br />
menţionate (paguba şi pe cel care răspunde de ea).<br />
Aşadar, prescripţia dreptului la acţiune nu începe să curgă<br />
de la data când s-a produs paguba (deşi dreptul la acţiune trebuie<br />
considerat că a luat naştere la acest moment), legiuitorul detaşând<br />
acest moment de cel al naşterii dreptului subiectiv, tocmai în ideea<br />
de a asigura o veritabilă protecţie victimei.<br />
Totodată, pentru a nu amâna un timp nejustificat începerea<br />
cursului prescripţiei (periclitând astfel, stabilitatea circuitului<br />
<strong>civil</strong>), legiuitorul a prevăzut un al doilea moment, obiectiv, de la<br />
care să înceapă a curge prescripţia (cel la care păgubitul trebuia să<br />
cunoască paguba şi pe cel care răspunde de ea).<br />
Se realizează astfel, aşa cum s-a afirmat în doctrină 115 ,<br />
armonizarea necesităţii ocrotirii efective a victimei faptei ilicite<br />
cu necesitatea asigurării finalităţii practice a prescripţiei<br />
extinctive.<br />
7.2. Suspendarea cursului prescripţiei extinctive<br />
7.2.1. Noţiune<br />
Prin suspendarea cursului prescripţiei extinctive urmează a<br />
se înţelege acea modificare a cursului acesteia constând în oprirea,<br />
de drept, a curgerii termenului de prescripţie pe timpul cât durează<br />
situaţiile, limitativ prevăzute de lege, care îl pun în imposibilitate<br />
de a acţiona pe titularul dreptului de acţiune.<br />
În sistemul Decretului nr. 167/1958, cauzele de suspendare<br />
a cursului prescripţiei erau reglementate prin art. 13 116 şi 14 117 , iar<br />
efectele suspendării se regăseau în dispoziţiile art. 15 118 .<br />
115 În acest sens, M. Nicolae, op. cit. (Prescripţia ...), p. 596.<br />
116 Potrivit art. 13 <strong>din</strong> Decretul nr. 167/1958, prescripţia se suspendă: cât timp<br />
cel împotriva căreia curge este împiedicat de un caz de forţă majoră să facă acte<br />
118
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> instituie cauze de suspendare generală<br />
prin dispoziţiile art. 2532, care reprezintă sediul materiei.<br />
Astfel, prescripţia este considerată că nu începe să curgă,<br />
iar dacă a început să curgă, ea se suspendă, în următoarele situaţii:<br />
1. între soţi, cât timp durează căsătoria şi nu sunt<br />
separaţi în fapt;<br />
Textul reprezintă o preluare a art. 14 alin. 3 <strong>din</strong> Decretul<br />
nr. 167/1958, cu menţiunea că suspendarea cursului prescripţiei<br />
intervine dacă este îndeplinită cumulativ şi condiţia referitoare la<br />
lipsa separării în fapt a soţilor în timpul căsătoriei; altminteri, deşi<br />
căsătoriţi, dar fiind separaţi în fapt, prescripţia îşi urmează cursul.<br />
2. între părinţi, tutore sau curator şi cei lipsiţi de<br />
capacitate de exerciţiu restrânsă;<br />
În mod asemănător, prescripţia era considerată că nu curge<br />
şi în reglementarea anterioară (art. 14 alin. 2, Decr. nr. 167/1958),<br />
atunci când era vorba de incapabil, datorită necesităţii de a asigura<br />
de întrerupere; b) pe timpul cât creditorul sau debitorul face parte <strong>din</strong> Forţele<br />
Armate ale României, iar acestea sunt pe picior de război; c) până la rezolvarea<br />
reclamaţiei administrative făcută de cel îndreptăţit, cu privire la despăgubiri sau<br />
restituiri, în temeiul unui contract de transport sau de prestare a serviciilor de<br />
poştă şi de telecomunicaţii, însă cel mai târziu de la împlinirea unui termen de 3<br />
luni socotit de la înregistrarea reclamaţiei.<br />
117 Conform acestui text: „Între părinţi sau tutore şi cei care se află sub ocrotirea<br />
lor, între curator şi acei pe care îi reprezintă precum şi între orice altă persoană<br />
care, în temeiul legii sau al hotărârii judecătoreşti, administrează bunurile altora<br />
şi cei ale căror bunuri sunt astfel administrate, prescripţia nu curge cât timp<br />
socotelile nu au fost date şi aprobate (1). Prescripţia nu curge împotriva celui<br />
lipsit de capacitate de exerciţiu, cât timp nu are reprezentant legal şi nici<br />
împotriva celui cu capacitate restrânsă, cât timp nu are cine să-i încuviinţeze<br />
actele (2). Prescripţia nu curge între soţi în timpul căsătoriei (3)”.<br />
118 Potrivit art. 15 <strong>din</strong> Decretul nr. 167/1958: „După încetarea suspendării,<br />
prescripţia îşi reia cursul, socotindu-se şi timpul scurs înainte de suspendare (1).<br />
Prescripţia nu se va împlini totuşi, înainte de expirarea unui termen de 6 luni,<br />
socotit de la încetarea cauzei de suspendare, cu excepţia prescripţiilor mai<br />
scurte de 6 luni, care nu se vor împlini decât după expirarea unui termen de o<br />
lună de la suspendare (2)”.<br />
119
o deplină ocrotire unor astfel de persoane, cărora nu li se putea<br />
opune sancţiunea prescripţiei, cât timp se aflau într-o astfel de<br />
stare de incapacitate.<br />
3. între orice persoană care, în temeiul legii, al unei<br />
hotărâri judecătoreşti sau al unui act juridic, administrează<br />
bunurile altora şi cei ale căror bunuri sunt astfel administrate,<br />
cât timp administrarea nu a încetat şi socotelile nu au fost date<br />
şi aprobate;<br />
În această situaţie, care vizează raporturile între cel care<br />
administrează în temeiul legii sau al unei hotărâri judecătoreşti<br />
(lichidator judiciar, administratorul-sechestru), suspendarea<br />
operează până la darea şi aprobarea socotelilor de către organul<br />
competent, fiind vorba de o imposibilitate morală de a acţiona,<br />
dată fiind natura raporturilor <strong>din</strong>tre părţi 119 .<br />
4. în cazul celui lipsit de capacitate de exerciţiu sau cu<br />
capacitate de exerciţiu restrânsă, cât timp nu are reprezentant<br />
sau ocrotitor legal, în afară de cazurile în care există o dispoziţie<br />
legală contrară;<br />
Suspendarea prescripţiei operează pe durata lipsei<br />
reprezentantului sau a ocrotitorului legal şi ea este determinată de<br />
imposibilitatea juridică de a acţiona a celui care se află într-o<br />
asemenea situaţie.<br />
5. cât timp debitorul, în mod deliberat, ascunde<br />
creditorului existenţa datoriei şi exigibilitatea acesteia;<br />
Acest caz de suspendare, nou introdus, poate viza, de<br />
exemplu, situaţia în care este vorba de un moştenitor al<br />
creditorului, care nu a cunoscut despre existenţa unei creanţe a<br />
autorului său, iar debitorul îi ascunde în mod deliberat această<br />
realitate. În acelaşi timp, prescripţia acţionează în această situaţie<br />
şi ca o aplicaţie a sancţionării dolului, pentru că este vorba despre<br />
o ascundere dolosivă şi prin omisiune a existenţei debitului.<br />
119 În acest sens, M. Nicolae, op. cit, p. 535.<br />
120
6. pe întreaga durată a negocierilor purtate în scopul<br />
rezolvării pe cale amiabilă a neînţelegerilor <strong>din</strong>tre părţi, însă<br />
numai dacă acestea au fost ţinute în ultimele 6 luni înainte de<br />
expirarea termenului de prescripţie;<br />
Este, de asemenea, o cauză de suspendare nou<br />
reglementată, justificată prin aceea că părţile care încearcă<br />
rezolvarea amiabilă a neînţelegerilor <strong>din</strong>tre ele nu pot fi<br />
sancţionate prin opunerea prescripţiei dreptului la acţiune, ceea ce<br />
ar însemna ca atitu<strong>din</strong>ea lor, deschisă unei soluţionări fără a se<br />
mai recurge la forţa coercitivă a statului, să se întoarcă împotriva<br />
lor.<br />
7. în cazul în care cel îndreptăţit la acţiune trebuie sau<br />
poate, potrivit legii, să folosească o anumită procedură<br />
prealabilă, cum sunt reclamaţia administrativă, încercarea de<br />
împăcare sau altele asemenea, cât timp nu a cunoscut şi nici nu<br />
trebuia să cunoască rezultatul acelei proceduri, însă nu mai<br />
mult de trei luni de la înregistrarea cererii, dacă legea nu a<br />
stabilit un alt termen;<br />
Textul reprezintă o preluare (şi în acelaşi timp, o extindere<br />
a domeniului său de aplicare) a dispoziţiei art. 13 alin. 1 lit. c) <strong>din</strong><br />
Decretul nr. 167/1958 (privitoare însă numai la rezolvarea<br />
reclamaţiei administrative şi aplicabilă îndeosebi în relaţiile<br />
comerciale), care o face să fie incidentă şi în alte materii (de<br />
exemplu, şi în contencios administrativ, precum şi acolo unde<br />
legea prevede necesitatea obţinerii altor autorizări sau încuviinţări<br />
prealabile).<br />
8. în cazul în care titularul dreptului sau cel care l-a<br />
încălcat face parte <strong>din</strong> forţele armate ale României, cât timp<br />
acestea se află în stare de mobilizare sau de război. Sunt avute în<br />
vedere şi persoanele <strong><strong>civil</strong>e</strong> care se găsesc în forţele armate pentru<br />
raţiuni de serviciu impuse de necesităţile războiului.<br />
Noua dispoziţie legală reia, dezvoltând-o (şi cu referire la<br />
situaţia persoanelor <strong><strong>civil</strong>e</strong> aflate în forţele armate) prevederea<br />
121
cuprinsă în art. 13 lit. b) <strong>din</strong> Decretul nr. 167/1958, iar explicaţia<br />
acestui caz de suspendare trebuie găsită în raţiuni vizând<br />
imposibilitatea materială, fizică de a acţiona a titularului dreptului<br />
a cărui acţiune se prescrie.<br />
9. în cazul în care cel împotriva căruia curge sau ar<br />
urma să curgă prescripţia este împiedicat de un caz de forţă<br />
majoră 120 să facă acte de întrerupere, cât timp nu a încetat<br />
această împiedicare; forţa majoră, când este temporară, nu<br />
constituie o cauză de suspendare a prescripţiei decât dacă survine<br />
în ultimele 6 luni înainte de expirarea termenului de prescripţie.<br />
La fel ca şi în reglementarea anterioară (art. 13 lit. a) <strong>din</strong><br />
Decretul nr. 167/1958), <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> recunoaşte forţei majore<br />
caracterul de eveniment care creează un obstacol de neînlăturat<br />
pentru efectuarea unor acte de întrerupere a cursului prescripţiei.<br />
De asemenea, forţa majoră trebuie să privească pe cel împotriva<br />
căruia curge prescripţia (iar nu pe cel în favoarea căruia aceasta<br />
operează) şi, totodată, să survină în ultimele 6 luni <strong>din</strong>aintea<br />
expirării termenului.<br />
7.2.2. Efectele suspendării prescripţiei extinctive<br />
7.2.2.1. Efectul general al prescripţiei extinctive<br />
este, potrivit art. 2534 alin. 1 N.C.civ., acela al opririi de drept a<br />
cursului prescripţiei, cât timp durează cauza de suspendare. După<br />
120 Potrivit art. 1352 alin. 2 N.C.civ., forţa majoră este orice eveniment extern,<br />
imprevizibil, absolut invincibil şi inevitabil. Cazul fortuit este de asemenea,<br />
reglementat prin art. 1352 alin. 3, fiind înţeles ca „un eveniment care nu poate<br />
fi prevăzut şi nici împiedicat de către cel care ar fi fost chemat să răspundă dacă<br />
evenimentul nu s-ar fi produs”. În vechea reglementare a <strong>Cod</strong>ului <strong>civil</strong>, nu erau<br />
reglementate forţa majoră şi cazul fortuit, definiţia acestora fiind lăsate pe<br />
seama doctrinei (unde controversa era determinată şi de faptul că, de ex., în<br />
materia răspunderii contractuale, se punea semnul egalităţii între forţa majoră şi<br />
cazul fortuit).<br />
122
ce această cauză de suspendare a încetat, prescripţia îşi reia cursul,<br />
luându-se în considerare şi perioada de timp scursă anterior.<br />
7.2.2.2. Suspendarea prescripţiei produce şi un<br />
efect special, constând în prorogarea momentului împlinirii<br />
termenului de prescripţie cu o perioadă de 6 luni (excepţie făcând<br />
prescripţiile mai mici de 6 luni, pentru care împlinirea prescripţiei<br />
intervine după trecerea unui termen de o lună de la încetarea<br />
suspendării), termen considerat necesar de legiuitor pentru ca<br />
titularul dreptului la acţiune să aibă timp îndestulător pentru a face<br />
acte de întrerupere (art. 2534 alin. 2 N.C.civ.).<br />
7.3. Întreruperea cursului prescripţiei extinctive<br />
7.3.1. Noţiune<br />
Prin întreruperea cursului prescripţiei extinctive urmează a<br />
se înţelege acea modificare a cursului acesteia constând în<br />
înlăturarea prescripţiei scurse înainte de apariţia unei cauze<br />
întreruptive şi începerea unei alte prescripţii extinctive.<br />
Sediul materiei se regăseşte în dispoziţiile art. 2537-2542<br />
N.C.civ.<br />
În sistemul Decretului nr. 167/1958, reglementarea<br />
întreruperii prescripţiei se află în art. 16-17, texte care au venit să<br />
înlocuiască prevederile anterioare <strong>din</strong> <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> (art. 1865-<br />
1871).<br />
Cauzele de întrerupere sunt, la fel ca în reglementarea<br />
anterioară, legale, limitative şi producătoare de efecte de drept.<br />
Asemenea cauze întreruptive produc efecte doar dacă au<br />
intervenit după ce a început să curgă prescripţia. Dacă intervin<br />
însă, înainte de a începe curgerea prescripţiei, efectul va fi doar de<br />
întârziere, de amânare a prescripţiei. Pe de altă parte, dacă<br />
intervenirea acestor cauze are loc după împlinirea termenului de<br />
prescripţie, nu se mai produce niciun efect întreruptiv, dreptul la<br />
acţiune fiind deja stins.<br />
123
Aşadar, conform reglementării aduse prin <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>,<br />
prescripţia se întrerupe:<br />
1. printr-un act voluntar de executare sau prin<br />
recunoaşterea, în orice mod, a dreptului a cărui acţiune se<br />
prescrie, făcută de către cel în folosul căruia curge prescripţia (art.<br />
2537 alin. 1 pct. 1);<br />
În sistemul Decretului nr. 167/1958, acest caz de<br />
întrerupere viza doar recunoaşterea dreptului a cărui acţiune se<br />
prescrie (art. 16 lit. a), fără să se facă referire şi la îndeplinirea<br />
vreunui act voluntar de executare.<br />
Ipoteza actului voluntar de executare, cu efect întreruptiv<br />
de prescripţie a fost reglementată însă în <strong>Cod</strong>ul de procedură (art.<br />
405 2 alin. 1 lit. a) 121 ), ca urmare a modificărilor aduse prin O.U.G.<br />
nr. 138/2000.<br />
În ce priveşte accepţiunea actului recognitiv al dreptului,<br />
<strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> aduce un plus de reglementare, stabilind prin<br />
dispoziţiile art. 2538, că această recunoaştere se poate face<br />
unilateral sau convenţional şi că poate fi expresă ori tacită (în<br />
acest <strong>din</strong> urmă caz, trebuind să rezulte fără echivoc <strong>din</strong><br />
manifestări care să ateste existenţa dreptului celui împotriva<br />
căruia curge prescripţia (de exemplu, plata parţială a datoriei,<br />
achitarea, în tot sau în parte, a dobânzilor sau penalităţilor,<br />
solicitarea unui termen de plată).<br />
Totodată, recunoaşterea tacită poate fi invocată şi de cel<br />
îndreptăţit la restituirea unei prestaţii făcute în executarea unui act<br />
juridic ce a fost desfiinţat pentru nulitate, rezoluţiune şi orice altă<br />
cauză de ineficacitate, atât timp cât bunul individual determinat,<br />
primit de la cealaltă parte cu ocazia executării actului desfiinţat,<br />
121 Potrivit acestui text, cursul prescripţiei se întrerupe pe data îndeplinirii de<br />
către debitor, înainte de începerea executării silite sau în cursul acesteia, a unui<br />
act voluntar de executare a obligaţiei prevăzute în titlul executoriu ori a<br />
recunoaşterii, în orice alt mod, a datoriei. În acelaşi timp, O.U.G. nr. 138/2000<br />
a abrogat art. 16 alin. 1 lit. c) <strong>din</strong> Decretul nr. 167/1958, care reglementa drept<br />
act întreruptiv de prescripţie, „actul începător de executare”.<br />
124
nu este pretins de aceasta <strong>din</strong> urmă, pe cale de acţiune reală ori<br />
personală.<br />
2. prin introducerea unei cereri de chemare în judecată<br />
sau arbitrale, prin înscrierea creanţei la masa credală în cadrul<br />
procedurii insolvenţei, prin depunerea cererii de intervenţie în<br />
cadrul urmăririi silite pornite de alţi creditori ori prin invocarea,<br />
pe cale de excepţie, a dreptului a cărui acţiune se prescrie;<br />
Faţă de textul <strong>din</strong> Decretul nr. 167/1958 (art. 16 alin. 1 lit.<br />
b), care se referea numai la introducerea cererii de chemare în<br />
judecată sau arbitrale, căreia îi asocia efectul întreruptiv de<br />
prescripţie, noua reglementare adaugă elemente care vizează<br />
procedura insolvenţei, cu înscrierea creanţei la masa credală,<br />
precum şi faza urmăririi silite, în cadrul căreia pot fi formulate<br />
cereri de intervenţie, ca şi cea vizând invocarea, pe cale de<br />
excepţie, a dreptului a cărui acţiune se prescrie.<br />
În situaţia reglementată de art. 2537 alin. 1 pct. 3 N.C.civ.,<br />
producerea efectului întreruptiv al prescripţiei nu are loc dacă<br />
cererea a fost respinsă, anulată ori s-a perimat printr-o hotărâre<br />
rămasă definitivă; în schimb, dacă cererea a fost introdusă la un<br />
organ de jurisdicţie sau de urmărire penală necompetent ori dacă<br />
este nulă pentru neîndeplinirea cerinţelor de formă, prescripţia va<br />
fi întreruptă.<br />
Acest efect întreruptiv era condiţionat de rezultatul<br />
judecăţii şi în reglementarea anterioară a Decretului nr.<br />
167/1958 122 .<br />
În plus însă, <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> reglementează situaţia în<br />
care, în termen de 6 luni de la data când hotărârea de respingere<br />
sau de anulare a rămas definitivă, este introdusă o nouă cerere de<br />
chemare în judecată. Această nouă cerere va avea drept consecinţe<br />
recunoaşterea caracterului întreruptiv al prescripţiei determinat de<br />
122 Potrivit art. 16 alin. 2 <strong>din</strong> Decretul nr. 167/1958, prescripţia nu este<br />
întreruptă, dacă s-a pronunţat încetarea procesului, dacă cererea de chemare în<br />
judecată sau executare a fost respinsă, anulată sau dacă s-a perimat, ori dacă cel<br />
care a făcut-o a renunţat la ea.<br />
125
cererea de chemare în judecată sau de arbitrare anterioară, cu<br />
condiţia însă, de a fi admisă.<br />
De asemenea, cu caracter novator (şi curmând în acest<br />
sens disputa doctrinară şi jurisprudenţială), <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> vine şi<br />
reglementează corelaţia <strong>din</strong>tre pierderea puterii executorii a<br />
hotărârii judecătoreşti şi autoritatea de lucru judecat a acesteia.<br />
Astfel, prin dispoziţiile art. 2539 alin. 3 se statuează:<br />
„Prescripţia nu este întreruptă nici dacă hotărârea judecătorească<br />
sau arbitrală şi-au pierdut puterea executorie prin împlinirea<br />
termenului de prescripţie a dreptului de a obţine executarea silită.<br />
În acest caz însă, dacă dreptul la acţiune este imprescriptibil sau<br />
nu s-a prescris încă, se va putea face o nouă cerere de chemare în<br />
judecată ori de arbitrare, fără a se putea opune excepţia autorităţii<br />
de lucru judecat”.<br />
3. prin constituirea ca parte <strong>civil</strong>ă pe parcursul urmăririi<br />
penale sau în faţa instanţei de judecată până la citirea actului de<br />
sesizare; în cazul în care despăgubirile se acordă, conform legii,<br />
<strong>din</strong> oficiu, începerea urmăririi penale întrerupe cursul prescripţiei,<br />
chiar dacă nu a avut loc constituirea ca parte <strong>civil</strong>ă;<br />
Prin această normă legală (inexistentă în Decretul nr.<br />
167/1958) se asigură şi corelaţia cu reglementarea <strong>din</strong> materia<br />
procesuală penală (art. 19-22 C.pr.pen.) referitoare la momentul<br />
până la care se poate constitui partea <strong>civil</strong>ă în procesul penal (atât<br />
în faza urmăririi penale, cât şi în faţa instanţei).<br />
4. prin orice act prin care cel în folosul căruia curge<br />
prescripţia este pus în întârziere;<br />
În această situaţie însă, punerea în întârziere este<br />
întreruptivă de prescripţie numai dacă ea este urmată de chemarea<br />
în judecată (a celui în folosul căruia curge prescripţia) în termen<br />
de 6 luni de la data punerii în întârziere (art. 2540).<br />
5. în alte cazuri prevăzute de lege.<br />
126
7.3.2. Efectele întreruperii prescripţiei<br />
Conform art. 2541 alin. 1 şi 2 N.C.civ., întreruperea şterge<br />
prescripţia începută înainte de a se fi ivit cauza de întrerupere,<br />
începând să curgă o nouă prescripţie (reglementarea fiind similară<br />
cu cea <strong>din</strong> art. 17 alin. 1 şi 2 <strong>din</strong> Decretul nr. 167/1958).<br />
Aşadar, este vorba despre două efecte juridice pe care le<br />
produce întreruperea cursului prescripţiei, respectiv: a)<br />
înlăturarea, ştergerea prescripţiei scurse anterior datei cauzei de<br />
întrerupere şi b) începerea cursului unei noi prescripţii extinctive<br />
posterior încetării cauzei de întrerupere.<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> conţine reglementări (inexistente în<br />
Decretul nr. 167/1958 123 ) referitoare la natura noii prescripţii care<br />
începe să curgă după ce a operat întreruperea, în funcţie de cauza<br />
de întrerupere care a avut loc.<br />
Astfel, dacă prescripţia s-a întrerupt prin efectul cererii de<br />
chemare în judecată sau de arbitrare, începe să curgă o prescripţie<br />
având un alt obiect decât dreptul material la acţiune (respectiv,<br />
dreptul de a cere şi de a obţine executarea silită) şi aceasta, de la<br />
momentul la care hotărârea de admitere a acţiunii a rămas<br />
definitivă (art. 2541 alin. 4).<br />
Atunci când întreruperea s-a produs prin efectul<br />
recunoaşterii, va începe să curgă o prescripţie de acelaşi fel cu cea<br />
înlăturată, adică prescripţia dreptului material la acţiune (cum<br />
rezultă <strong>din</strong> art. 2541 alin. 3).<br />
7.3.3. Beneficiul întreruperii prescripţiei<br />
Cu caracter de noutate faţă de reglementarea existentă în<br />
materie anterior, prin dispoziţiile art. 2542 N.C.civ. se statuează<br />
asupra beneficiului întreruperii prescripţiei, în sensul că el este<br />
recunoscut celui de la care emană actul întreruptiv (neputând fi<br />
123 Despre natura noii prescripţii care începe să curgă după ce a operat<br />
întreruperea se făceau însă distincţii în doctrină, în sensul celor legiferate, în<br />
raport de cauzele de întrerupere. A se vedea în acest sens, M. Nicolae, op. cit.<br />
(în Instituţii de drept <strong>civil</strong> …), p. 157.<br />
127
opus decât celui împotriva căruia a fost îndreptat un asemenea<br />
act).<br />
La fel, atunci când prescripţia a fost întreruptă prin<br />
recunoaşterea dreptului de către cel în folosul căruia curgea,<br />
efectele întreruperii profită celui împotriva căruia a curs şi nu pot<br />
fi opuse decât autorului recunoaşterii.<br />
De asemenea, este prevăzut (art. 2543 N.C.civ.) caracterul<br />
extensiv al efectului întreruptiv, în sensul că întreruperea<br />
prescripţiei împotriva debitorului principal sau contra<br />
fideiusorului produce efecte în privinţa amândurora.<br />
Aşadar, dacă întreruperea a operat cu privire la dreptul la<br />
acţiune al debitorului principal, trebuie considerat că,<br />
neîmplinindu-se, în ce-l priveşte, prescripţia dreptului de a obţine<br />
valorificarea creanţei, nici în privinţa fideiusiunii - garanţie<br />
accesorie - nu se poate considera împlinit termenul.<br />
7.4. Termenele de prescripţie extinctivă<br />
7.4.1. Termenul general de prescripţie extinctivă<br />
Până la reglementarea adusă prin <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, nu<br />
exista o dispoziţie cu caracter de principiu, care să stabilească un<br />
termen de prescripţie general, calificarea în acest sens fiind făcută<br />
de doctrină şi de jurisprudenţă, în sensul că este general acel<br />
termen care îşi găseşte aplicaţie practică ori de câte ori nu este<br />
incident un termen special.<br />
În acest sens au fost interpretate prevederile art. 3 alin. 1<br />
<strong>din</strong> Decretul nr. 167/1958 (termenul prescripţiei este de trei ani).<br />
Prin dispoziţiile art. 2517 N.C.civ. se stabileşte, însă, în<br />
mod expres (şi sub denumirea marginală „Termenul general de<br />
prescripţie”) că: „Termenul prescripţiei este de 3 ani, dacă legea<br />
nu prevede un alt termen”.<br />
Acest termen este aplicabil însă numai raporturilor juridice<br />
obligaţionale (adică acelora care au în conţinutul lor drepturi de<br />
creanţă cu îndatoriri corelative) şi în măsura în care nu există<br />
reglementate termene speciale prin alte dispoziţii.<br />
128
7.4.2. Termene speciale de prescripţie<br />
7.4.2.1. Termenul de 10 ani<br />
Este reglementat prin art. 2518 N.C.civ. şi are în vedere<br />
prescrierea dreptului la acţiune privitor la:<br />
1. drepturile reale care nu sunt declarate prin lege<br />
imprescriptibile ori nu sunt supuse altui termen de prescripţie;<br />
Prin această dispoziţie este modificat, în sensul reducerii<br />
duratei, termenul de prescripţie instituit anterior în materia<br />
drepturilor reale imobiliare (conform art. 1890 C.civ., de 30 de<br />
ani).<br />
2. repararea prejudiciului moral sau material cauzat unei<br />
persoane prin tortură ori acte de barbarie sau, după caz, a celui<br />
cauzat prin violenţă ori agresiuni sexuale comise contra unui<br />
minor sau asupra unei persoane aflate în imposibilitate de a se<br />
apăra ori de a-şi exprima voinţa;<br />
Este vorba de o reglementare nouă, inexistentă anterior,<br />
iar durata mai mare a termenului, deşi este vorba în principal,<br />
despre valorificarea unor pretenţii materiale trebuie găsită în<br />
importanţa deosebită a valorilor lezate prin actele ilicite ce<br />
constituie, în ipotezele menţionate, cauzele producerii<br />
prejudiciului.<br />
3. repararea prejudiciului adus mediului înconjurător.<br />
7.4.2.2. Termenul de prescripţie de 2 ani<br />
Potrivit art. 2519 N.C.civ., dreptul la acţiune întemeiat pe<br />
un raport de asigurare sau reasigurare se prescrie în termen de 2<br />
ani.<br />
În mod asemănător, în Decretul nr. 167/1958 se prevedea<br />
că termenul de prescripţie în raporturile ce izvorăsc <strong>din</strong> asigurare<br />
este de 2 ani (dar în afara acelor raporturi ce izvorăsc <strong>din</strong><br />
129
asigurările de persoane în care obligaţiile devin exigibile prin<br />
ajungerea la termen sau prin amortizare).<br />
7.4.2.3. Termenul de prescripţie de un an<br />
Este reglementat prin dispoziţiile art. 2520 N.C.civ. cu<br />
privire la dreptul la acţiune în cazul:<br />
1) ospătarilor sau hotelierilor pentru serviciile pe care le<br />
prestează;<br />
2) profesorilor, institutorilor, maeştrilor şi artiştilor, pentru<br />
lecţiile date cu ora, cu ziua sau cu luna;<br />
3) medicilor, moaşelor, asistentelor şi farmaciştilor, pentru<br />
vizite, operaţii sau medicamente;<br />
4) vânzătorilor cu amănuntul pentru plata mărfurilor<br />
vândute şi a furniturilor livrate;<br />
5) meşteşugarilor şi artizanilor, pentru plata muncii lor;<br />
6) avocaţilor, împotriva clienţilor, pentru plata onorariilor<br />
şi cheltuielilor;<br />
7) notarilor publici şi executorilor judecătoreşti, în ceea ce<br />
priveşte plata sumelor ce le sunt datorate pentru actele funcţiei lor;<br />
8) inginerilor, arhitecţilor, geodezilor, contabililor şi altor<br />
liber-profesionişti, pentru plata sumelor ce li se cuvin.<br />
În mod asemănător, un termen de un an se regăseşte şi în<br />
dispoziţiile art. 1904 C.civ. anterior (privitor la creanţe ale<br />
medicilor, chirurgilor, farmaciştilor, pentru vizite, operaţii şi<br />
medicamente; ale negustorilor pentru mărfurile ce vând la<br />
particulari; ale directorilor de pensionate pentru preţul pensiunii<br />
şcolarilor şi a altor maiştri pentru preţul uceniciei; ale servitorilor<br />
ce se tocmesc cu anul, pentru plata simbriei).<br />
Termenul de un an este reglementat prin dispoziţiile <strong>noul</strong>ui<br />
<strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> (art. 2521 alin. 1) şi cu privire la dreptul la acţiune<br />
pentru restituirea sumelor încasate <strong>din</strong> vânzarea biletelor pentru<br />
un spectacol care nu a mai avut loc.<br />
În sistemul Decretului nr. 167/1958 termenul de<br />
prescripţie pentru dreptul la acţiune în asemenea situaţii era mult<br />
130
mai scurt (respectiv, de 60 zile de la data la care spectacolul urma<br />
să aibă loc, conform art. 24 <strong>din</strong> Decret).<br />
Tot un termen de un an prevede <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> (art. 2521<br />
alin. 2) pentru acţiunea izvorâtă <strong>din</strong>tr-un contract de transport de<br />
bunuri terestru, aerian sau pe apă, îndreptată împotriva<br />
transportatorului, cu rezerva situaţiei în care contractul de<br />
transport a fost încheiat pentru a fi executat succesiv sau, după<br />
caz, combinat, cu acelaşi mijloc de transport sau cu mijloace de<br />
transport diferite (şi când termenul de prescripţie este de 3 ani).<br />
Cu privire la aceste raporturi izvorâte <strong>din</strong> contractul de<br />
transport şi la acţiunea care le sancţionează, Decretul nr. 167/1958<br />
prevedea în art. 4 alin. 4 că termenul de prescripţie este de un an<br />
„atunci când contractul a fost încheiat spre a fi executat succesiv<br />
cu mijloace de transport felurite”.<br />
131
CAPITOLUL VIII<br />
DECĂDEREA.<br />
NOŢIUNE, REGLEMENTARE ŞI REGIM JURIDIC<br />
8.1. Definiţie<br />
Prin decădere urmează a se înţelege acea sancţiune de<br />
drept <strong>civil</strong> care constă în stingerea dreptului subiectiv prin<br />
neexercitarea lui înăuntrul termenului stabilit de lege sau de părţi.<br />
Este vorba de o sancţiune care operează de drept, independent de<br />
vreo culpă a titularului, prin simpla împlinire a termenului de<br />
decădere.<br />
Elementele acestei definiţii se regăsesc în dispoziţiile art.<br />
2545 N.C.civ. potrivit cărora: „Prin lege sau prin voinţa părţilor se<br />
pot stabili termene de decădere pentru exercitarea unui drept sau<br />
săvârşirea unor acte unilaterale (1). Neexercitarea dreptului<br />
subiectiv înăuntrul termenului stabilit atrage pierderea lui, iar în<br />
cazul actelor unilaterale, împiedicarea, în condiţiile legii, a<br />
săvârşirii lor (2)”.<br />
8.2. Reglementare<br />
8.2.1. Absenţa reglementării în <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> de la 1865<br />
Anterior adoptării <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> nu exista o<br />
reglementare generală, de principiu, a decăderii şi a termenelor de<br />
decădere, dar doctrina şi jurisprudenţa făceau aplicaţii ale acestei<br />
categorii de termene, distincte de cele de prescripţie, în mai multe<br />
materii.<br />
Erau astfel considerate, de exemplu, termenul de 1 an<br />
pentru revocarea donaţiei pentru ingratitu<strong>din</strong>e (art. 831 C.civ.);<br />
termenul de 3 ani (prevăzut de art. 1909 alin. 2 C.civ. pentru<br />
revendicarea bunului pierdut sau furat); termenul de 1 an pentru<br />
transmiterea notificării (art. 22 <strong>din</strong> Legea nr. 10/2001).<br />
132
În absenţa unui text de principiu, se considera că trebuie<br />
aplicate, prin analogie, dispoziţiile art. 103 C.pr.civ. 124 , care vizau<br />
însă decăderea în materia termenelor procedurale.<br />
8.2.2. Reglementarea actuală<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> vine să acopere această lacună legislativă,<br />
consacrând instituţiei decăderii Titlul II <strong>din</strong> Cartea a VI-a<br />
(„Despre prescripţia extinctivă, decăderea şi calculul<br />
termenelor”), prin care se reglementează noţiunea şi modalitatea<br />
de instituire a termenelor de decădere, regimul juridic al acestor<br />
termene, renunţarea la beneficiul decăderii şi modalitatea de<br />
invocare a decăderii.<br />
8.3. Instituirea termenelor de decădere<br />
8.3.1. Instituirea termenelor prin lege sau prin voinţa<br />
părţilor<br />
Aşa cum rezultă <strong>din</strong> dispoziţiile art. 2545 alin. 1 N.C.civ.,<br />
termenele de decădere (denumite în doctrină şi termene prefixe<br />
sau termene de forcluziune 125 ) îşi pot avea izvorul nu doar în lege,<br />
ci şi în voinţa părţilor (în sensul că şi acestea pot, de comun acord,<br />
să stabilească un termen, <strong>din</strong>colo de care dreptul subiectiv<br />
neexercitat să fie considerat stins). Mai mult, un asemenea termen<br />
de decădere poate exista şi în legătură cu actele unilaterale, în<br />
cazul cărora, nerespectarea intervalului defipt pentru exercitarea<br />
dreptului conduce la împiedicarea săvârşirii actului.<br />
Cu toate acestea, termenele de decădere nu pot fi instituite,<br />
fiind nulă clauza prin care se stabileşte un termen de decădere ce<br />
124<br />
Potrivit art. 103 C.pr.civ.: „Neexercitarea oricărei căi de atac şi<br />
neîndeplinirea oricărui alt act de procedură în termenul legal, atrage decăderea,<br />
afară de cazul când legea dispune altfel sau când partea dovedeşte că a fost<br />
împiedicată printr-o împrejurare mai presus de voinţa ei. În acest <strong>din</strong> urmă caz,<br />
actul de procedură se va îndeplini în termen de 15 zile de la încetarea<br />
împiedicării; în acelaşi termen vor fi arătate şi motivele împiedicării”.<br />
125<br />
Pentru amănunte, a se vedea, M. Nicolae, op. cit. (Prescripţia<br />
extinctivă …), pp. 73-79.<br />
133
ar face excesiv de dificilă exercitarea dreptului sau săvârşirea<br />
actului de către persoana interesată (art. 2546 N.C.civ.).<br />
De asemenea, pentru ca un termen să fie considerat de<br />
decădere, este necesar ca intenţia legiuitorului să fie neîndoielnică<br />
în acest sens (fie să fie prevăzut expres astfel, fie să rezulte <strong>din</strong><br />
reglementarea consecinţelor neexercitării dreptului 126 ).<br />
Aceasta întrucât, spre deosebire de termenele de<br />
prescripţie extinctivă, cele de decădere sunt considerate termene<br />
riguroase, de drept strict, nesusceptibile în principiu, de<br />
suspendare, întrerupere sau repunere în termen.<br />
În măsura în care această natură a termenului nu rezultă<br />
<strong>din</strong> conţinutul normei legale, urmează să fie aplicate regulile de la<br />
prescripţia extinctivă (conform art. 2547 N.C.civ.).<br />
Precizarea textului de lege este importantă, având în<br />
vedere că, de cele mai multe ori, legiuitorul nu indică şi natura<br />
termenelor pe care le fixează, iar delimitarea termenelor de<br />
prescripţie de cele de decădere este adeseori anevoioasă. Ca atare,<br />
ori de câte ori nu va rezulta neîndoielnic faptul că termenul este<br />
unul de decădere, regimul juridic aplicabil va fi acela specific<br />
prescripţiei extinctive.<br />
8.4. Regimul juridic şi efectele decăderii<br />
8.4.1. Regimul juridic al termenelor de decădere<br />
Din punctul de vedere al regulilor care le sunt aplicabile,<br />
termenele de decădere se deosebesc esenţial de cele de prescripţie,<br />
în sensul că ele nu sunt, de principiu, susceptibile de suspendare şi<br />
întrerupere (cu excepţia situaţiei în care prin lege se dispune<br />
altfel).<br />
126 De exemplu, prin art. 22 alin. 5 <strong>din</strong> Legea nr. 10/2001, s-a statuat că<br />
„Nerespectarea termenului de un an prevăzut pentru trimiterea notificării atrage<br />
pierderea dreptului de a solicita în justiţie măsuri reparatorii în natură sau prin<br />
echivalent”. Reglementarea unei asemenea sancţiuni vizând pierderea a însuşi<br />
dreptului subiectiv a avut drept consecinţă calificarea termenului ca fiind unul<br />
de decădere.<br />
134
8.4.1.1. Suspendarea termenelor de decădere<br />
Cu toate regulile derogatorii de la regimul prescripţiei<br />
extinctive, totuşi, la fel ca în cazul acesteia, forţa majoră are<br />
consecinţe asupra termenului de decădere, fie în sensul amânării<br />
începutului acestuia, fie în sensul suspendării lui, dacă a intervenit<br />
după ce termenul a început să curgă.<br />
În acest sens, dispoziţiile art. 2548 alin. 2 N.C.civ.<br />
stabilesc: „ (…) forţa majoră împiedică, în toate cazurile, curgerea<br />
termenului, iar dacă termenul a început să curgă, el se suspendă<br />
(…). Termenul de decădere nu se socoteşte însă împlinit decât<br />
după 5 zile de la data când suspendarea a încetat”.<br />
Aplicându-se în mod corespunzător dispoziţiile referitoare<br />
la suspendare <strong>din</strong> materia prescripţiei extinctive, aceasta înseamnă<br />
că, de la data la care cauza de suspendare a încetat, durata<br />
termenului îşi reia cursul, socotindu-se pentru împlinirea acesteia<br />
şi timpul scurs înainte de suspendare.<br />
8.4.1.2. Întreruperea termenelor de decădere<br />
Dispoziţiile art. 2548 alin. 3 N.C.civ. instituie o cauză de<br />
întrerupere a termenului de decădere, constând în introducerea<br />
unei cereri de chemare în judecată (sau de arbitrare), atunci când<br />
valorificarea dreptului subiectiv presupune un asemenea demers<br />
judiciar.<br />
Aşadar, cererea de chemare în judecată, de arbitrare ori de<br />
punere în întârziere vor produce efect întreruptiv, fiind aplicabile,<br />
prin analogie, regulile privitoare la întreruperea prescripţiei<br />
(referitoare la efectele întreruperii, beneficiul întreruperii, ca şi<br />
extinderea efectului întreruptiv asupra debitorului principal sau<br />
fideiusorului).<br />
8.4.2. Renunţarea la beneficiul decăderii<br />
Având în vedere că termenele de decădere pot fi instituite<br />
şi prin acordul părţilor, rezultă că în mod asemănător se poate<br />
renunţa la acestea.<br />
135
În acelaşi timp, dacă este vorba despre termene de<br />
decădere stabilite printr-o dispoziţie a legii care ocroteşte un<br />
interes privat, este posibilă renunţarea de către partea în favoarea<br />
căreia termenul a fost stipulat (art. 2549 alin. 1 N.C.civ.).<br />
Pentru a fi producătoare de efecte, este necesar ca<br />
renunţarea să intervină după împlinirea termenului. Pentru ipoteza<br />
în care renunţarea intervine înainte de împlinirea termenului,<br />
regulile incidente sunt cele privitoare la întreruperea prescripţiei<br />
prin recunoaşterea dreptului subiectiv.<br />
Termenele de decădere de or<strong>din</strong>e publică, adică acelea<br />
instituite prin norme imperative, care protejează interese generale<br />
şi de la care nu se poate deroga (ele neputând fi nici modificate, în<br />
sensul măririi sau micşorării), nu pot face obiect al renunţării.<br />
În acest sens, dispoziţiile art. 2549 N.C.civ. stabilesc că:<br />
„Părţile nu pot renunţa, nici anticipat şi nici după începerea<br />
cursului lor, la termenele de decădere de or<strong>din</strong>e publică şi nici nu<br />
le pot modifica, micşorându-le sau mărindu-le, după caz”.<br />
8.4.3. Invocarea decăderii<br />
Potrivit art. 2550 N.C.civ. decăderea poate fi opusă de<br />
partea interesată în condiţiile art. 2513, ceea ce înseamnă că poate<br />
fi invocată pentru prima dată şi în faţa instanţei de apel, iar în<br />
materie de arbitraj, pe tot parcursul soluţionării litigiului.<br />
Spre deosebire, însă, de termenele de prescripţie (unde<br />
organul de jurisdicţie competent nu poate aplica prescripţia <strong>din</strong><br />
oficiu 127 ), în situaţia decăderii organul jurisdicţional este obligat<br />
să invoce şi să aplice <strong>din</strong> oficiu termenul de decădere, indiferent<br />
127 Conform art. 2512 N.C.civ., prescripţia poate fi opusă numai de cel în<br />
folosul căruia curge, personal sau prin reprezentant, şi fără a fi ţinut să producă<br />
vreun titlu contrar ori să fi fost de bună-cre<strong>din</strong>ţă (1). Organul de jurisdicţie<br />
competent nu poate aplica prescripţia <strong>din</strong> oficiu (2). Dispoziţiile prezentului<br />
articol sunt aplicabile chiar dacă invocarea prescripţiei ar fi în interesul statului<br />
sau al unităţilor sale administrativ-teritoriale (3).<br />
136
dacă cel interesat îl pune în discuţie, cu excepţia cazului în care<br />
este vorba despre un drept de care părţile pot dispune în mod liber.<br />
8.5. Regimul juridic al decăderii comparativ cu cel al<br />
prescripţiei extinctive<br />
8.5.1. Comparaţie între prescripţia extinctivă şi<br />
decădere<br />
Din reglementarea prescripţiei şi a decăderii, astfel cum<br />
este dată ea de dispoziţiile <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, reiese existenţa unor<br />
asemănări, care apropie cele două instituţii, precum şi a unor<br />
deosebiri importante, care fac să nu se confunde, întrucât atrag<br />
regimuri juridice distincte 128 .<br />
reţinem 129 :<br />
8.5.1.1. În privinţa asemănărilor, urmează să<br />
– ambele au o reglementare expresă şi presupun existenţa<br />
unor termene, precum şi inacţiunea titularului dreptului subiectiv<br />
pe tot intervalul de timp prescris de lege;<br />
– regulile de calcul sunt aceleaşi, indiferent că este vorba<br />
de un termen de prescripţie sau de un termen de decădere;<br />
– imposibilitatea de a acţiona determinată de forţa majoră<br />
(contra non valentem agere …) este producătoare de efecte<br />
juridice, indiferent că termenul este de prescripţie sau de<br />
decădere;<br />
– introducerea cererii de chemare în judecată sau de<br />
arbitrare produce efecte întreruptive ale curgerii termenului, atât<br />
în cazul prescripţiei extinctive, cât şi în cazul decăderii;<br />
128 Până la adoptarea <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, în absenţa unei reglementări exprese a<br />
decăderii, paralelismul care se făcea între cele două instituţii, cu identificarea<br />
elementelor de apropiere şi de diferenţă era rezultatul aprecierilor şi opiniilor<br />
exprimate în doctrină.<br />
129 A se vedea în acest şi M. Nicolae, op. cit. (Prescripţia …), pp. 77-79.<br />
137
– ambele pot fi invocate atât în faţa primei instanţe, cât şi<br />
direct în apel.<br />
8.5.1.2. Între cele două instituţii există însă şi<br />
deosebiri importante, care fac să fie disociate, atrăgând un regim<br />
juridic distinct.<br />
Astfel:<br />
– în timp ce decăderea este, de principiu, o instituţie de<br />
drept public, întrucât organul de jurisdicţie este obligat să o invoce<br />
şi să o aplice <strong>din</strong> oficiu, prescripţia extinctivă poate fi valorificată<br />
doar după cererea părţii interesate, instanţa de judecată neputând<br />
să o invoce <strong>din</strong> oficiu;<br />
– după izvorul lor, termenele de prescripţie extinctivă pot<br />
fi numai legale, în timp ce termenele de decădere pot fi atât legale,<br />
cât şi convenţionale;<br />
– în mod obişnuit, termenele de prescripţie sunt<br />
susceptibile de suspendare, întrerupere şi repunere în termen, în<br />
timp ce termenele de decădere curg ireversibil (în mod<br />
excepţional acestea fiind supuse suspendării – pentru forţă majoră<br />
– sau întreruperii, atunci când se recunoaşte cererii de chemare în<br />
judecată, de arbitrare sau notificării de punere în întârziere un<br />
asemenea efect);<br />
– ca efecte juridice, în timp ce prescripţia extinctivă stinge<br />
doar dreptul la acţiune în sens material, decăderea este o sancţiune<br />
mult mai drastică, ce stinge însuşi dreptul subiectiv, împiedicând<br />
astfel valorificarea dreptului, atât pe cale de acţiune, cât şi pe cale<br />
de excepţie;<br />
– ca mod de apărare, prescripţia nu acţionează de plin<br />
drept, ea trebuind să fie invocată de persoana protejată, în timp ce<br />
decăderea de or<strong>din</strong>e publică poate fi invocată de instanţă <strong>din</strong><br />
oficiu, chiar dacă persoana căreia i-ar profita respectiva sancţiune<br />
nu o invocă.<br />
138
9.1 Proprietatea privată<br />
CAPITOLUL IX<br />
DREPTUL DE PROPRIETATE<br />
9.1.1. Definirea legală a dreptului de proprietate a fost<br />
completată prin reglementarea <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> (în raport cu art.<br />
480 C.civ.) în sensul celor evidenţiate de doctrină. Noua<br />
reglementare defineşte acest drept prin conţinutul său, adică prin<br />
atributele conferite de dreptul de proprietate: posesia, folosinţa şi<br />
dispoziţia. Astfel, în noua reglementare, se consfinţeşte dreptul<br />
real al titularului de a poseda, de a folosi şi de a dispune (jus<br />
posidendi, jus utendi, jus fruendi şi jus abutendi) de bunul său,<br />
proprietate privată, atribute ce pot fi exercitate în mod absolut,<br />
exclusiv şi perpetuu, cu respectarea limitelor legale.<br />
9.1.2. Conţinutul juridic al dreptului de proprietate este<br />
acelaşi cu cel <strong>din</strong> textul art. 480 C.civ. şi anume, atributele<br />
dreptului de proprietate:<br />
- Posesia (jus posidendi) reprezintă sub aspect juridic<br />
aproprierea stăpânirii bunului care este obiectul dreptului de<br />
proprietate, practic, relaţia <strong>din</strong>tre proprietar şi bunul său. Astfel,<br />
posesia ca element de drept exprimă dreptul de a apropria şi a<br />
stăpâni bunul spre deosebire de posesia exercitată ca stare de fapt.<br />
- Folosinţa (jus utendi şi jus fruendi) ca atribut al dreptului<br />
de proprietate, spre deosebire de termenul folosit în limbajul<br />
comun, în terminologia juridică reprezintă dreptul proprietarului<br />
de a se servi personal de bunul său în funcţie de natura acestuia.<br />
Desigur, această prerogativă a titularului nu trebuie exercitată<br />
abuziv 130 . Exercitarea acestui atribut nu exclude însă dreptul<br />
proprietarului de a nu se folosi de bunul său fără a-şi pierde prin<br />
neuz dreptul de proprietate.<br />
130 A se vedea art. 15 N.C.civ. – despre abuzul de drept.<br />
139
Cea de a doua latură a atributului folosinţei, (jus fruendi,<br />
fructus) reprezintă dreptul proprietarului de a culege fructele<br />
produse periodic de bunul său, fără a se consuma substanţa<br />
acestuia. Astfel, fructele se deosebesc de producte care consumă<br />
substanţa bunului.<br />
Fructele sunt, conform art. 483 C.civ. şi art. 548 N.C.civ,<br />
naturale, industriale sau <strong><strong>civil</strong>e</strong>;<br />
- Dispoziţia (jus abutendi, abusus) este atributul dreptului<br />
de proprietate care are două forme: dispoziţia materială<br />
şi dispoziţia juridică.<br />
a) Dispoziţia materială se referă la bunurile corporale,<br />
inclusiv drepturile de creanţă a căror substanţă juridică<br />
este în materialitatea titlului. Dispoziţia materială<br />
presupune dreptul proprietarului ca, el însuşi sau prin altă<br />
persoană, să consume substanţa bunului, să culeagă<br />
productele, să modifice, să transforme sau să distrugă<br />
bunul.<br />
b) Dispoziţia juridică. Exercitarea acestui atribut se<br />
realizează prin acte juridice de dispoziţie între vii (inter<br />
vivos) sau pentru cauză de moarte (mortis causa). În acest<br />
sens, acte de înstrăinare a dreptului de proprietate între vii<br />
pot fi: vânzarea, donaţia, contractul de rentă viageră,<br />
contractul de întreţinere etc., iar pentru cauză de moarte –<br />
legatul.<br />
9.1.3. Caracterele juridice ale dreptului de proprietate<br />
În <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> la art. 480 sunt enumerate caracterele<br />
juridice ale dreptului de proprietate (exclusiv şi absolut), iar în<br />
<strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> la art. 555 alin. 1 se adaugă şi al treilea caracter<br />
consacrat de doctrină, şi anume perpetuitatea. Astfel, în noua<br />
reglementare, dreptul de proprietate este absolut, exclusiv şi<br />
perpetuu.<br />
140
a) Caracterul absolut al dreptului de proprietate, într-o<br />
primă abordare, poate fi privit în sensul diferenţierii de drepturile<br />
relative 131 , fără a fi luat în considerare numai caracterul său<br />
opozabil erga omnes care, de altfel, caracterizează toate drepturile<br />
absolute. Acest caracter trimite mai degrabă la un drept deplin,<br />
complet.<br />
b) Caracterul exclusiv prin care se înţeleg, nu numai<br />
puterile depline ale titularului dreptului, ci şi monopolul 132<br />
acestuia asupra bunului său şi excluderea terţilor, inclusiv a<br />
autorităţilor publice. Excepţie face proprietatea comună, caz în<br />
care există mai mulţi proprietari asupra aceluiaşi bun în acelaşi<br />
timp, situaţie în care am putea vorbi de exercitarea în comun a<br />
monopolului de către coproprietari.<br />
c) Caracterul perpetuu este corolarul perpetuităţii<br />
dreptului de proprietate privată, în sensul că acesta durează atâta<br />
timp cât există bunul.<br />
Aşadar, dreptul de proprietate, drept perpetuu, include şi<br />
ideea transmisibilităţii sale, fie prin acte juridice între vii, fie pe<br />
calea succesiunii.<br />
De asemenea, caracterul perpetuu al dreptului de<br />
proprietate este evidenţiat şi de imprescriptibilitatea dreptului de<br />
proprietate, care nu se stinge prin neuz, limita de timp a dreptului<br />
de proprietate fiind determinată de pieirea bunului.<br />
Aşadar, dreptul de proprietate este transmisibil, cu<br />
excepţia bunurilor care fac obiectul dreptului de proprietate<br />
publică sau a cazurilor de inalienabilitate legală ori convenţională<br />
a bunurilor proprietate privată.<br />
131 A se vedea Gh. Beleiu, Drept <strong>civil</strong> român, ed. a VIII-a, Ed. Universul<br />
Juridic, Bucureşti, 2003; G. Boroi, Drept <strong>civil</strong>. Partea generală, Ed. All Beck,<br />
Bucureşti.<br />
132 A se vedea Fr. Terré, Ph. Simmler, Droit <strong>civil</strong>. Les biens, Ed. Dalloz, ediţia a<br />
II-a, Paris, p. 94.<br />
141
9.1.4. Limitele exercitării dreptului de proprietate<br />
privată<br />
Dispoziţiile art. 480 C.civ. şi ale art. 555 N.C.civ., astfel<br />
cum am văzut, precizează în mod expres atributele şi caracterele<br />
dreptului de proprietate dar în limitele determinate de lege,<br />
condiţie legală absolută pentru exercitarea prerogativelor acestui<br />
drept. Art. 556 N.C.civ. distinge la alin. 1 limitele materiale ale<br />
exercitării dreptului de proprietate, determinate de limitele<br />
corporale ale bunului care formează obiectul dreptului de<br />
proprietate, cu îngrădirile stabilite de lege. Astfel, limitarea<br />
priveşte atât corporabilitatea bunului, cât şi voinţa legiuitorului.<br />
Un astfel de exemplu l-ar putea constitui dreptul proprietarului de<br />
a folosi subsolul proprietăţii sale imobiliare, însă, potrivit art. 44<br />
alin. (5) <strong>din</strong> Constituţie, acesta poate fi folosit şi de o autoritate<br />
publică pentru executarea unor lucrări de interes general.<br />
Alineatul 2 al art. 556 precizează posibilitatea limitării<br />
exercitării atributelor dreptului de proprietate prin efectul legii.<br />
Aceste limite juridice au în vedere chiar conţinutul juridic al<br />
dreptului de proprietate.<br />
Alineatul 3 al aceluiaşi articol menţionează că limitările se<br />
pot face şi prin convenţie, dacă legea nu o interzice.<br />
Cu alte cuvinte, limitările pot fi rezultatul voinţei<br />
legiuitorului, a judecătorului sau a proprietarului.<br />
Se impune, însă, o precizare, şi anume că limitele<br />
exercitării dreptului de proprietate privată, indiferent de sorgintea<br />
lor, nu înseamnă şi nu ar putea însemna lipsirea titularului de<br />
dreptul său.<br />
Excepţiile de la garantarea dreptului de proprietate sunt<br />
doar cele prevăzute de Constituţie, şi anume: exproprierea pentru<br />
cauză de utilitate publică şi confiscarea.<br />
9.1.5. Dobândirea dreptului de proprietate<br />
Cât priveşte modurile de dobândire a dreptului de<br />
proprietate privată, la modurile prevăzute de <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> s-au mai<br />
142
adăugat în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> hotărârea judecătorească şi actul<br />
administrativ (art. 557 alin. 1 şi alin. 2).<br />
Remarcăm faptul că această nouă reglementare a fost<br />
preluată <strong>din</strong> doctrină, care, în mod constant, a considerat că<br />
hotărârea judecătorească este un mod de dobândire a dreptului de<br />
proprietate, chiar în lipsa unei prevederi exprese <strong>din</strong> <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong>,<br />
atunci când aceasta este constitutivă sau translativă de proprietate<br />
(art. 888 N.C.civ.) .<br />
De asemenea, înscrierea în Cartea funciară, cu<br />
respectarea dispoziţiilor legale, a bunurilor imobile este un mod<br />
de dobândire a dreptului de proprietate, ceea ce corespunde<br />
efectului constitutiv al intabulării – reglementare nouă şi de mult<br />
aşteptată (alin. 4 al art. 557 N.C.civ.).<br />
Cât priveşte dobândirea dreptului de proprietate prin<br />
uzucapiune, credem că se cuvine să punem în evidenţă faptul că<br />
uzucapiunea imobiliară are o reglementare complet nouă în <strong>noul</strong><br />
<strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>.<br />
Uzucapiunea imobiliară cunoaşte două forme: uzucapiunea<br />
extratabulară (art.930) şi uzucapiunea tabulară (art.931).<br />
Uzucapiunea extratabulară are în vedere dobândirea<br />
dreptului de proprietate sau a unor dezmembrăminte ale acestuia<br />
în folosul celui care l-a posedat timp de 10 ani: dacă proprietarul<br />
înscris în Cartea funciară a decedat ori, după caz, şi-a încetat<br />
existenţa; dacă a fost înscrisă în Cartea funciară declaraţia de<br />
renunţare la proprietate; dacă imobilul nu era înscris în Cartea<br />
funciară.<br />
După împlinirea termenului de 10 ani dobânditorul, prin<br />
uzucapiune, al dreptului de proprietate sau al unor<br />
dezmembrăminte poate face înscrierea în Cartea funciară,<br />
înscriere care este constitutivă a dreptului astfel dobândit.<br />
Uzucapiunea tabulară se referă la dobândirea dreptului<br />
de proprietate asupra unui imobil sau ca titular al unui drept real<br />
143
de către persoana care a fost înscrisă, fără cauză legitimă, în<br />
Cartea funciară. Condiţiile legale, în această situaţie sunt ca acela<br />
înscris să fi fost de bună cre<strong>din</strong>ţă şi să posede timp de 5 ani după<br />
momentul înregistrării iar posesia să fie utilă (neviciată).<br />
Menţionăm următoarele:<br />
- termenul uzucapiunii începe să curgă, pentru<br />
uzucapiunea extratabulară, de la data decesului sau, după caz, a<br />
încetării existenţei persoanei juridice ori a înregistrării declaraţiei<br />
de renunţare la proprietate;<br />
- viciile posesiei suspendă curgerea termenului de<br />
uzucapiune;<br />
- joncţiunea posesiilor este permisă, posesorul actual<br />
putând să unească propria posesie cu cea a autorului său;<br />
- termenul pentru uzucapiune nu este caracterizat ca fiind<br />
prescripţie achizitivă în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, care, de altfel, nu<br />
reglementează decât prescripţia extinctivă.<br />
9.1.6. Riscul pieirii bunului<br />
Este, de regulă, suportat de proprietar, dar în noua<br />
reglementare se prevede că acesta poate fi asumat şi de către o<br />
altă persoană, dacă prin lege nu se dispune altfel.<br />
9.1.7. Întinderea dreptului de proprietate asupra<br />
terenurilor<br />
Prevăzută în <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> la art. 489, sub titlul „Despre<br />
dreptul de accesiune relativ la lucrurile imobile”, proprietatea<br />
pământului cuprinde în sine „proprietatea suprafeţei şi a subfeţei<br />
lui”; în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, art. 559 alin. 1 nu face altceva decât să<br />
precizeze că proprietatea terenului, luată ca un dat, se întinde şi<br />
asupra subsolului şi a spaţiului de deasupra terenului, cu<br />
respectarea limitelor legale. Alineatul 2 al acestui articol face<br />
precizarea, exempli gratia, în ceea ce priveşte întinderea dreptului<br />
144
proprietarului asupra terenului, că ar fi, de pildă, vorba despre<br />
„ridicarea oricăror construcţii deasupra şi în subsolul terenului,<br />
plantaţiile şi lucrările pe care le găseşte de cuviinţă, în afară de<br />
excepţiile prevăzute de lege, putând trage toate foloasele pe care<br />
acestea le-ar produce”.<br />
Totodată, proprietarul terenului este ţinut să respecte, în<br />
limitele şi în condiţiile determinate de lege, drepturile terţilor<br />
asupra resurselor minerale ale subsolului, izvoarelor şi apelor<br />
subterane, lucrărilor şi instalaţiilor subterane etc.<br />
De asemenea, în economia reglementării se regăsesc şi<br />
prevederi privind apele de suprafaţă şi albiile acestora care aparţin<br />
proprietarului terenului pe care se formează sau curg apele,<br />
izvoarele şi lacurile aflate pe terenul respectiv, în condiţiile legii.<br />
Cât priveşte folosirea apelor, se regăsesc dispoziţii generale în art.<br />
604-609 N.C.civ..<br />
9.1.8. Stingerea dreptului de proprietate<br />
Se bucură în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> (art. 562) de o reglementare<br />
aparte, care, desigur, are în vedere proprietatea privată.<br />
9.1.8.1. Pieirea bunului<br />
O primă precizare care ţine de esenţa dreptului de<br />
proprietate şi priveşte stingerea acestui drept se referă la pieirea<br />
bunului, deci a obiectului dreptului de proprietate.<br />
Dreptul de proprietate nu se pierde prin neuz, acesta fiind<br />
imprescriptibil. Cu toate acestea, dreptul de proprietate poate fi<br />
dobândit de altă persoană în condiţiile determinate de lege.<br />
9.1.8.2. Abandonarea unui bun mobil de către<br />
proprietarul său reprezintă un mod de stingere a dreptului de<br />
proprietate. Cât priveşte însă un bun imobil, renunţarea la dreptul<br />
de proprietate se face numai prin declaraţie autentică, dacă acesta<br />
este înscris în Cartea funciară.<br />
145
Momentul stingerii dreptului de proprietate asupra bunului<br />
mobil este momentul abandonării acestuia, iar pentru bunul imobil<br />
este momentul înscrierii în Cartea funciară a declaraţiei de<br />
renunţare.<br />
9.1.8.3. Exproprierea ca mod de stingere a<br />
dreptului de proprietate privată (alin. 3 art. 562) nu este prevăzută<br />
în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> în termeni direcţi, ci găsim numai reglementarea<br />
condiţiilor în care se poate face.<br />
De fapt, exproprierea pentru cauză de utilitate publică este<br />
prevăzută de Constituţia României la art. 44 alin. 3, tot în mod<br />
indirect, ca excepţie de la prevederea constituţională privind<br />
garantarea şi ocrotirea proprietăţii private, şi anume: „Nimeni nu<br />
poate fi expropriat decât pentru o cauză de utilitate publică,<br />
stabilită potrivit legii, cu dreaptă şi prealabilă despăgubire.”<br />
(subl. ns.).<br />
Sediul materiei acestei operaţiuni juridice complexe, pe<br />
lângă prevederile constituţionale, se găseşte în <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> (art.<br />
981) şi în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> (art. 562 alin. 3), în Legea nr. 33/1994<br />
privind exproprierea pentru cauză de utilitate publică şi în H.G. nr.<br />
583 <strong>din</strong> 31 august 1994, de aprobare a Regulamentului privind<br />
procedura de lucru a comisiilor pentru efectuarea procedurilor<br />
prealabile în vederea declarării utilităţii pentru lucrări de interes<br />
naţional sau de interes local. Toate aceste reglementări constituie<br />
dreptul comun în materia exproprierii.<br />
O altă reglementare specială este dată prin Legea nr. 198<br />
<strong>din</strong> 22 mai 2004 privind unele măsuri prealabile lucrărilor de<br />
construcţie de autostrăzi şi drumuri naţionale, completată şi<br />
modificată prin Legea nr. 184/2008 care, faţă de reglementarea<br />
iniţială, credem că putem afirma, este o lege complet nouă atât cât<br />
priveşte cauzele exproprierii, care s-au extins şi la drumurile<br />
judeţene şi locale, dar, mai ales, cu privire la încălcarea<br />
146
dispoziţiilor constituţionale privind dreapta şi prealabila<br />
despăgubire.<br />
Astfel, modificarea cuprinsă în art. 4 alin. 1 al Legii nr.<br />
184/2008 prevede că Guvernul sau autoritatea publică<br />
competentă, după caz, aprobă prin hotărâre suma globală a<br />
despăgubirilor estimată de expropriator după un raport de<br />
evaluare, aceasta însemnând stabilirea unilaterală de către<br />
expropriator a valorii despăgubirilor, fără acordul proprietarului<br />
imobilului supus exproprierii.<br />
Prin Legea nr. 184/2008 au fost, de asemenea, modificate<br />
şi termenele iniţial stabilite. Astfel, cererea pentru plata<br />
despăgubirilor trebuie depusă în termen de 10 zile de la data<br />
aducerii la cunoştinţă publică, prin afişare la sediul Consiliului<br />
local pe raza căruia se află şi imobilul supus exproprierii (art. 5<br />
alin. 2), şi nu în termen de 30 de zile cum era prevăzut iniţial şi<br />
care este un termen minim general.<br />
Mai mult decât atât, potrivit art. 9 alin. 1, expropriatul<br />
nemulţumit de cuantumul despăgubirii stabilite unilateral şi<br />
consemnate, se poate adresa, în condiţiile legii, instanţei<br />
judecătoreşti în termen de 30 de zile de la data când i-a fost<br />
comunicată hotărârea (administrativă) de stabilire a cuantumului<br />
despăgubirii fără a putea contesta transferul dreptului de<br />
proprietate către expropriator.<br />
De asemenea, o altă modificare importantă a reglementării<br />
exproprierii este prevăzută de alin. 2 al aceluiaşi articol 9, potrivit<br />
căruia lucrările de utilitate publică privind drumurile, care fac<br />
obiectul reglementării, nu pot fi suspendate sau sistate la cererea<br />
vreunei persoane ce ar putea invoca existenţa unor litigii privind<br />
proprietatea sau posesia imobilului expropriat.<br />
Credem că nu este greu de observat neconstituţionalitatea<br />
acestor reglementări <strong>din</strong> legile speciale, respectiv nr. 198/2004 şi<br />
nr. 184/2008, care încalcă dispoziţiile art. 44 alin. 3 şi ale alin. 6<br />
<strong>din</strong> Constituţie, despăgubirea nefiind fixată prin acordul comun<br />
147
între proprietar şi expropriator, şi nefiind în acest mod nici<br />
„dreaptă” şi nici „prealabilă”.<br />
a) Procedura judiciară. Dispoziţiile aplicabile etapei<br />
judiciare, anume art. 44 alin. 6 <strong>din</strong> Constituţia României, dispun:<br />
„Despăgubirile prevăzute la alineatele (3) şi (5) se stabilesc de<br />
comun acord cu proprietarul, iar în caz de divergenţă prin<br />
justiţie”; este vorba de o procedură <strong>civil</strong>ă specială, ce se<br />
completează cu dispoziţiile legale ale procedurii <strong><strong>civil</strong>e</strong> de drept<br />
comun şi anume:<br />
- Instanţa se sesizează după epuizarea procedurilor<br />
administrative;<br />
- Instanţa competentă 133 se sesizează printr-o cerere de<br />
chemare în judecată (cererea de expropriere) a oricărei persoane<br />
(fizice sau juridice) care poate proba un drept real sau un interes<br />
legitim privind imobilele supuse exproprierii. În cazul în care în<br />
cerere nu sunt chemate în judecată toate persoanele aflate într-o<br />
atare situaţie, judecătorul are obligaţia de a cita toate persoanele.<br />
b) Soluţionarea cererii presupune verificarea îndeplinirii<br />
condiţiilor cerute de lege pentru expropriere şi stabilirea<br />
cuantumului despăgubirilor. Părţile pot însă încheia o tranzacţie în<br />
faţa instanţei cu privire la expropriere şi la despăgubiri, situaţie în<br />
care instanţa ia cunoştinţă de aceasta şi pronunţă o hotărâre de<br />
expedient.<br />
De asemenea, stabilirea şi distribuirea despăgubirilor de<br />
către instanţă are în vedere şi dovedirea drepturilor celor care<br />
solicită să fie despăgubiţi iar în caz de litigiu între persoanele care<br />
formulează cereri de despăgubire, drepturile acestora se stabilesc<br />
de către instanţa sesizată în cadrul procedurii exproprierii, chiar<br />
133 Instanţa competentă este tribunalul în raza căruia este situat imobilul supus<br />
exproprierii.<br />
148
dacă procesul îmbracă un caracter complex 134 în funcţie de<br />
drepturile solicitate prin acţiuni reale sau personale pretinse prin<br />
cererile de despăgubire.<br />
c) Efectele juridice ale exproprierii sunt multiple şi<br />
complexe, putând să se regăsească atât în planul drepturilor reale<br />
cât şi în planul drepturilor de creanţă 135 .<br />
Credem că este necesar să precizăm că efectele sunt<br />
aceleaşi, indiferent dacă există o hotărâre judecătorească<br />
definitivă şi irevocabilă sau o înţelegere a părţilor încheiată<br />
anterior etapei judiciare a procedurii.<br />
9.1.8.4. Confiscarea<br />
Este o sancţiune cu caracter excepţional ce înfrânge<br />
inviolabilitatea dreptului de proprietate privată şi, pe cale de<br />
consecinţă, nu poate fi consacrată decât în reglementările<br />
constituţionale.<br />
Ca sancţiune, confiscarea este reglementată în legislaţia<br />
penală şi în legislaţia contravenţională care statuează condiţiile în<br />
care se poate dispune confiscarea bunurilor folosite sau destinate<br />
săvârşirii infracţiunilor sau contravenţiilor ori care sunt rezultatul<br />
unor asemenea fapte. Credem că reglementarea constituţională de<br />
la art. 44 alin. 9, pentru a pune în evidenţă caracterul excepţional<br />
al confiscării, prin care titularul dreptului poate fi lipsit de<br />
proprietatea asupra bunului său, conţine dispoziţia potrivit căreia<br />
averea dobândită licit nu poate fi confiscată iar caracterul licit al<br />
dobândirii este prezumat (alin. 8).<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, la alin. 4 al art. 562, reglementează acest<br />
mod de stingere a dreptului de proprietate printr-o negaţie,<br />
ignorând, astfel, reguli de tehnică legislativă: „Nu pot fi supuse<br />
134 A se vedea Fl. Baias şi B. Dumitrache, Discuţii pe marginea Legii 33/1994,<br />
în Revista Dreptul nr. 4/1995.<br />
7 A se vedea mai pe larg, V. Stoica, Drept <strong>civil</strong>. Drepturile reale principale, Ed.<br />
C.H.Beck, Bucureşti, 2009, p. 158.<br />
149
confiscării decât bunurile destinate sau folosite pentru săvârşirea<br />
unor infracţiuni ori contravenţii sau cele rezultate <strong>din</strong> acestea”.<br />
9.2. Dreptul de proprietate publică<br />
9.2.1. Cadrul de reglementare<br />
Constituţia României, la art. 136 alin. 1, consacră<br />
proprietatea, instituţie fundamentală, ca fiind publică sau privată.<br />
Alineatul 2 <strong>din</strong> reglementarea constituţională desemnează<br />
pe cei doi titulari ai proprietăţii publice, şi anume: statul şi<br />
unităţile administrativ-teritoriale; se precizează că această formă a<br />
proprietăţii este garantată şi ocrotită de lege, aşa cum la art. 44<br />
alin. 2, se consfinţeşte că proprietatea privată este garantată şi<br />
ocrotită, în mod egal, de lege, indiferent de titular.<br />
Art. 136 alin. 3 enumeră principalele categorii de bunuri<br />
care sunt obiectul exclusiv al proprietăţii publice: „Bogăţiile de<br />
interes public ale subsolului, spaţiul aerian, apele cu potenţial<br />
energetic valorificabil de interes naţional, plajele, marea<br />
teritorială, resursele naturale ale zonei economice şi ale platoului<br />
continental, precum şi alte bunuri stabilite de legea organică...”,<br />
iar la alin. 4 se consacră exercitarea dreptului de proprietate<br />
publică de către fiecare <strong>din</strong>tre cei doi titulari.<br />
Reglementările constituţionale, cu caracter general, privind<br />
dreptul de proprietate publică, au fost dezvoltate în cadrul Legii<br />
nr. 213/1998 136 privind proprietatea publică şi regimul juridic al<br />
acesteia.<br />
Cadrul legal constituţional şi cel stabilit prin Legea nr.<br />
213/1998 sunt completate şi de dispoziţiile <strong>Cod</strong>ului <strong>civil</strong> prin art.<br />
475, art. 476, art. 478, art. 479, art. 1844, Legea nr. 215/2001<br />
privind administraţia publică locală, cu modificările şi<br />
completările ulterioare 137 , Legea nr. 18/1991 a fondului funciar<br />
(art. 121-124), Legea nr. 33/1994 privind exproprierea pentru<br />
136 Publicată în M.Of. nr. 448 <strong>din</strong> 22 noiembrie 1998.<br />
137 Republicată în M.Of. nr. 123 <strong>din</strong> 20 februarie 2001, după ce a fost de mai<br />
multe ori modificată, ultima dată fiind prin Legea nr. 131 <strong>din</strong> 24 iunie 2008.<br />
150
cauză de utilitate publică, O.U.G. nr. 34 <strong>din</strong> 28 iunie 2006 138 ,<br />
privind regimul contractelor de concesiune de bunuri<br />
proprietate publică.<br />
În <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, proprietatea publică este reglementată<br />
pentru prima dată separat într-un titlu - VI (Cartea a III-a). În art.<br />
858, este definit dreptul de proprietate publică prin desemnarea<br />
celor doi titulari: statul şi unităţile administrativ-teritoriale cărora<br />
le aparţin, cu acest titlu, bunurile care, prin natura lor sau prin<br />
declaraţia legii, sunt de uz ori de interes public, cu condiţia să fi<br />
fost dobândite prin unul <strong>din</strong> modurile prevăzute de lege. Prin<br />
această definiţie sunt precizate şi criteriile pentru determinarea<br />
bunurilor care fac parte <strong>din</strong> domeniul public: uzul şi interesul<br />
public.<br />
Prin această dispoziţie pozitivă a dreptului de proprietate<br />
publică se renunţă la definiţia negativă <strong>din</strong> <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> („Bunurile<br />
care nu sunt ale nimănui (...)” - art. 475 alin. 2 C.civ şi art. 476<br />
privind bunurile „care nu sunt proprietate particulară, sunt<br />
considerate ca depen<strong>din</strong>ţe ale domeniului public”).<br />
Reglementarea dreptului de proprietate publică <strong>din</strong> <strong>noul</strong><br />
<strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> se situează, de fapt, în limitele impuse de Constituţie şi<br />
de Legea nr. 213/1998, iar regimul juridic al acesteia, cu privire la<br />
subiectele, obiectul, conţinutul şi caracterele acestui drept sunt<br />
preluate <strong>din</strong> Legea nr. 213/1998.<br />
Astfel, art. 859 N.C.civ., precizând obiectul exclusiv al<br />
dreptului de proprietate publică, preia integral textul art. 136 alin.<br />
3 <strong>din</strong> Constituţie, iar alin. 2 al acestui articol menţionează că<br />
celelalte bunuri (în afara celor menţionate la alin. 1) ce aparţin<br />
statului sau unităţilor administrativ teritoriale fac parte, după caz,<br />
<strong>din</strong> domeniul public sau <strong>din</strong> domeniul privat al acestora.<br />
Precizarea, credem, nu era necesară deoarece o a treia posibilitate<br />
nu există.<br />
138 Publicată în M.Of. nr. 418 <strong>din</strong> 15 mai 2006.<br />
151
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> delimitează, în art. 860, domeniul public<br />
naţional, judeţean şi local, delimitare ce se face potrivit legii,<br />
menţionând la alin. 3 că bunurile care fac obiectul exclusiv al<br />
proprietăţii publice a statului sau a unităţilor administrativ<br />
teritoriale potrivit unei legi organice nu pot fi trecute <strong>din</strong><br />
domeniul public al statului în domeniul public al unei unităţi<br />
administrativ-teritoriale sau invers, decât ca urmare a<br />
modificării legii organice. În celelalte cazuri această operaţiune<br />
juridică se poate face în condiţiile legii.<br />
9.2.2. Titularii dreptului de proprietate publică sunt:<br />
a) Statul Român, asupra bunurilor <strong>din</strong> domeniul public de<br />
interes naţional;<br />
b) unităţile administrativ teritoriale (comuna, oraşul,<br />
municipiul şi judeţul), asupra bunurilor <strong>din</strong> domeniul public de<br />
interes local şi judeţean;<br />
Se cuvine să menţionăm că statul şi unităţile administrativteritoriale<br />
sunt şi titulari ai dreptului de proprietate privată asupra<br />
bunurilor <strong>din</strong> domeniul privat al statului sau al unităţilor<br />
administrativ-teritoriale. Acest drept are, desigur, regimul de<br />
proprietate privată, acelaşi pentru toate persoanele fizice sau<br />
persoanele juridice de drept public sau cu caracter privat.<br />
Statul şi unităţile administrativ-teritoriale sunt singurele<br />
subiecte care îşi pot apropria bunurile <strong>din</strong> domeniul public care<br />
aparţin acestuia prin destinaţia lor „de uz şi de interes public”,<br />
precum şi bunurile <strong>din</strong> domeniul privat cu regim juridic de drept<br />
comun apte de a participa la circuitul <strong>civil</strong> şi comercial al unei<br />
economii axate pe piaţa liberă.<br />
9.2.3. Conţinutul, limitele şi caracterele dreptului de<br />
proprietate publică<br />
Doctrina a considerat, după intrarea în vigoare a<br />
Constituţiei <strong>din</strong> anul 1991, că exerciţiul prerogativelor dreptului<br />
de proprietate publică, adică posesia, folosinţa şi dispoziţia,<br />
152
îmbracă o formă specifică 139 , şi anume exercitarea lor în regim de<br />
drept public 140 .<br />
Această concepţie se regăseşte, de altfel, în art. 2 <strong>din</strong><br />
Legea nr. 213/1998 care prevede: „Statul şi unităţile administrativ<br />
teritoriale exercită posesia, folosinţa şi dispoziţia asupra bunurilor<br />
care alcătuiesc domeniul public, în limitele şi în condiţiile legii”.<br />
După cum vom preciza, în cele ce urmează, posesia şi<br />
folosinţa nu se exercită, neapărat, în mod direct de către titularul<br />
dreptului de proprietate publică, în special în situaţia bunurilor de<br />
uz public.<br />
Cât priveşte limitele exercitării dreptului de proprietate<br />
publică, art. 862 N.C.civ. conţine o nouă dispoziţie ce nu se<br />
regăseşte în Legea nr. 213/1998, şi care precizează că exercitarea<br />
dreptului de proprietate publică se face în limitele prevăzute de<br />
<strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> şi de lege, fiind susceptibilă, astfel, de orice limite<br />
pentru respectarea dreptului de proprietate privată, compatibile<br />
cu uzul sau interesul public căruia îi sunt destinate bunurile.<br />
Aşadar, ne exprimăm opinia, alături de alţi autori, că cele<br />
două forme de proprietate, privată şi publică, care îmbracă<br />
regimuri juridice diferite, dreptul de proprietate publică fiind, de<br />
fapt, o excepţie de la dreptul comun, sunt în mod egal garantate şi<br />
ocrotite de lege. Aşadar, dreptul de proprietate publică nu este<br />
reglementat „preferenţial” faţă de dreptul de proprietate privată.<br />
Aceste prevederi au caracter de noutate faţă de<br />
reglementările anterioare (Legea nr. 213/1998); textul este astfel<br />
corelat cu dispoziţiile art. 53 <strong>din</strong> Constituţie referitor la<br />
restrângerea exercitării unor drepturi sau al unor libertăţi, desigur,<br />
numai prin lege şi numai dacă se impune „...pentru apărarea<br />
drepturilor şi a libertăţilor cetăţenilor...”.<br />
139 C. Oprişan, Regimul general al proprietăţii în România, în Studii de Drept<br />
românesc, nr. 1/1995, p.7.<br />
140 A se vedea L. Pop, L.M. Harosa, Drept <strong>civil</strong>. Drepturile reale principale,<br />
Ed. Universul Juridic, Bucureşti, 2006, p. 117.<br />
153
Conform reglementării <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, limitele<br />
exercitării dreptului de proprietate publică au în vedere, cum am<br />
precizat deja, situaţia în care limitările sunt compatibile cu uzul şi<br />
folosul public căruia îi sunt destinate bunurile respective.<br />
Un astfel de exemplu ar fi servitutea de trecere în favoarea<br />
unui imobil proprietate privată pe un imobil proprietate publică,<br />
care, credem, este de uz şi de interes public (art. 13 <strong>din</strong> Legea nr.<br />
213/1998). Menţionăm că în reglementarea <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> nu<br />
mai există servitutea de trecere ca servitute legală, fiind vorba,<br />
astfel, de un drept de trecere, o limită legală a dreptului de<br />
proprietate publică (art. 621 N.C.civ.).<br />
În cazul unei incompatibilităţi, aceasta se constată printrun<br />
acord între titularul proprietăţii publice şi persoana interesată<br />
sau, în caz de divergenţă, pe cale judecătorească, situaţie în care<br />
persoana interesată are dreptul la o justă şi promptă despăgubire.<br />
Observăm că acest calificativ „promptă” nu are niciun fel de<br />
înţeles în plan juridic; credem că va trebui să se găsească o soluţie<br />
deoarece „prompt” nu presupune un termen.<br />
9.2.4. Modurile de dobândire şi de stingere a dreptului<br />
de proprietate publică<br />
A. Dobândirea dreptului de proprietate publică în <strong>noul</strong><br />
<strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, în conformitate cu prevederile art. 863, preluând<br />
soluţiile legale existente, se face prin: achiziţie publică,<br />
expropriere pentru cauză de utilitate publică, donaţie sau legat<br />
acceptat în condiţiile legii, dacă bunul prin natura sau prin voinţa<br />
dobânditorului devine de uz ori de interes public, prin transferul<br />
<strong>din</strong> domeniul privat al statului sau al unităţilor administrativ<br />
teritoriale în domeniul public al acestora, conform legii.<br />
Un nou mod de dobândire a proprietăţii publice, potrivit<br />
aceluiaşi articol, litera d), este convenţia cu titlu oneros, dacă<br />
154
unul prin natura lui sau prin voinţa dobânditorului, devine de uz<br />
şi de interes public.<br />
Credem că este necesar să observăm că acest nou mod de<br />
dobândire a dreptului de proprietate publică, prin convenţie cu<br />
titlu oneros, este de fapt un contract de vânzare-cumpărare supus<br />
reglementărilor de drept comun. Dorinţa dobânditorului de a<br />
destina bunul astfel dobândit uzului şi interesului public ţine de<br />
cauza contractului, adică de motivele părţilor de a încheia<br />
contractul. Dobânditorul, care nu poate fi decât unul <strong>din</strong> cei doi<br />
titulari ai dreptului de proprietate publică, respectiv statul sau<br />
unităţile administrativ-teritoriale îşi exprimă astfel, conform<br />
principiului libertăţii contractuale, voinţa în limitele legii.<br />
B. Dreptul de proprietate publică se stinge (art. 864<br />
N.C.civ.) dacă bunul a pierit ori dacă a fost trecut în domeniul<br />
privat, în cazul în care uzul sau interesul public nu mai există.<br />
9.2.5. Caracterele dreptului de proprietate publică<br />
Dreptul de proprietate publică este un drept absolut,<br />
exclusiv şi perpetuu. Bunurile ce fac obiectul dreptului de<br />
proprietate publică sunt inalienabile, imprescriptibile şi<br />
insesizabile.<br />
În Constituţie, la art. 136 alin. 4, se consacră doar<br />
inalienabilitatea bunurilor proprietate publică şi textul ni se pare<br />
absolut suficient, deoarece imprescriptibilitatea şi insesizabilitatea<br />
sunt efectele juridice ale faptului că aceste bunuri nu sunt<br />
alienabile. Astfel, ele nu pot fi dobândite de nicio persoană prin<br />
uzucapiune şi nu pot fi urmărite prin procedura executării silite,<br />
nefiind susceptibile de vânzare prin licitaţie publică în vederea<br />
satisfacerii creanţelor creditorului.<br />
9.2.6. Exercitarea dreptului de proprietate publică<br />
Art. 861 alin. 3 N.C.civ. prevede laconic „În condiţiile<br />
legii, bunurile proprietate publică pot fi date în administrare sau<br />
în folosinţă, pot fi concesionate ori închiriate”.<br />
155
Desigur, în aceste moduri titularii dreptului de proprietate<br />
publică îşi pot exercita prerogativele (atributele) ce ţin de<br />
conţinutul juridic al acestui drept.<br />
Exercitarea dreptului de proprietate publică se poate face<br />
asupra unor bunuri direct şi nemijlocit de către autorităţile publice<br />
competente sau de alte autorităţi publice, în calitate de organe de<br />
conducere ale persoanelor juridice, titulari ai acestui drept de<br />
proprietate.<br />
În cele mai multe cazuri, exercitarea atributelor sau a<br />
unora <strong>din</strong>tre acestea se realizează prin intermediul unor subiecte<br />
de drept <strong>civil</strong>. Astfel, cea mai mare parte a bunurilor proprietate<br />
publică sunt încre<strong>din</strong>ţate, prin acte de putere 141 , sau prin norme<br />
juridice, unor anumite persoane juridice, adeseori înfiinţate în<br />
acest scop.<br />
Unele bunuri sunt atribuite prin contract unor persoane<br />
juridice de drept privat ori chiar persoanelor fizice. Alteori pot fi<br />
date în folosinţă, cu titlu gratuit, pe termen limitat, în favoarea<br />
instituţiilor de utilitate publică, ori închiriate. Temeiul legal al<br />
încre<strong>din</strong>ţării unor bunuri proprietate publică în scopul folosirii sau<br />
exploatării lor se regăseşte în Constituţie, în textul art. 136 alin. 4<br />
şi în Legea nr. 213/1998 – art. 17.<br />
Aşadar, se poate spune că aceste moduri de exercitare,<br />
prin altul, în putere publică a dreptului de proprietate publică<br />
reprezintă un mod specific numai proprietăţii publice.<br />
9.2.7. Drepturile reale derivate <strong>din</strong> dreptul de<br />
proprietate publică<br />
Drepturile reale constituite pentru exercitarea dreptului de<br />
proprietate publică, prin altul, sunt, conform art. 866 N.C.civ.,<br />
următoarele:<br />
- dreptul de administrare;<br />
- dreptul de concesiune;<br />
- dreptul de folosinţă cu titlu gratuit.<br />
141 A se vedea L. Pop, M. Harosa, op.cit., pag.131.<br />
156
Deoarece închirierea nu dă naştere unui drept real, se vor<br />
aplica dispoziţiile cuprinse în Legea nr. 213/1998 art. 14-16,<br />
conform cărora închirierea bunurilor proprietate publică se<br />
aprobă, după caz, prin hotărâre a Guvernului sau a consiliilor<br />
locale.<br />
A. Dreptul de administrare<br />
Potrivit Legii nr. 213/1998, titularii dreptului de<br />
administrare nu pot fi decât: regiile autonome; prefecturile şi<br />
autorităţile publice centrale şi locale cu personalitate juridică<br />
(ministere, agenţii naţionale, consilii judeţene şi consilii locale);<br />
instituţiile publice de interes naţional, judeţean sau, după caz,<br />
local.<br />
Titularii dreptului de administrare au calitate procesuală cu<br />
privire la acest drept, cu obligaţia de a indica titularul dreptului de<br />
proprietate.<br />
Constituirea dreptului de administrare, conform art. 12<br />
alin. 2 <strong>din</strong> Legea nr. 213/1998 şi art. 867 alin. 1 N.C.civ., se<br />
dispune (în putere publică) prin hotărâre a Guvernului sau a<br />
consiliului local. Aşadar, între titularul dreptului de proprietate<br />
publică şi cel al dreptului de administrare există raporturi<br />
administrative.<br />
Dreptul de administrare derivat <strong>din</strong> dreptul de proprietate<br />
publică în cadrul raporturilor de drept <strong>civil</strong> are o fiinţă proprie, de<br />
sine stătătoare, fiind un drept real principal, absolut, opozabil<br />
tuturor (erga omnes), dar inopozabil titularului dreptului de<br />
proprietate publică, el putând fi retras, revocat de către autoritatea<br />
publică ce l-a constituit.<br />
Natura juridică a raporturilor de drept public <strong>din</strong>tre<br />
titularul dreptului de proprietate şi titularul dreptului de<br />
administrare, care exclude opozabilitatea, după cum am menţionat<br />
mai sus, face ca dreptul de administrare să nu fie un<br />
dezmembrământ al dreptului de proprietate; amintim în acest<br />
context şi inalienabilitatea bunurilor proprietate publică care, de<br />
157
asemenea, face imposibilă dezmembrarea dreptului de proprietate<br />
publică.<br />
Conţinutul juridic al dreptului de administrare<br />
Potrivit art. 12 alin. 3 <strong>din</strong> Legea nr. 213/1998, titularul<br />
acestui drept poate să posede, să folosească şi să dispună de bunul<br />
aflat în administrare, în condiţiile stabilite în actul de atribuire.<br />
a) Posesia titularului dreptului de administrare nu<br />
cuprinde decât elementul corpus, deoarece animus<br />
(intenţia de a poseda pentru sine) nu are cum să existe.<br />
Aşadar, sub aspectul intenţiei, titularul dreptului real<br />
nu poate să se considere decât un titular al dreptului<br />
real de administrare.<br />
b) Folosinţa conferită titularului dreptului de<br />
administrare presupune posibilitatea, dar şi obligaţia de<br />
a utiliza bunurile proprietate publică, conform actului<br />
de constituire sau, cu alte cuvinte, de a le „pune în<br />
lucru” conform obiectului său de activitate.<br />
Titularii dreptului de administrare pot culege fructele<br />
naturale sau industriale produse de bunurile pe care le au în<br />
administrare, dacă legea nu prevede altfel. Cu privire la fructele<br />
<strong><strong>civil</strong>e</strong> (cum ar fi, de exemplu, chiriile), acestea se cuvin în cotă<br />
parte de 20-50 % titularului dreptului de administrare, iar cota<br />
parte de 50-80% se face venit la bugetul de stat sau, după caz, la<br />
bugetul local (art. 16 <strong>din</strong> Legea nr. 213/1998).<br />
c) Dispoziţia: Dat fiind că dreptul de proprietate publică<br />
este inalienabil, inclusiv nesusceptibil de<br />
dezmembrăminte, dispoziţia nu poate privi decât o<br />
eventuală transmitere a dreptului de administrare,<br />
potrivit reglementărilor în vigoare. Astfel, este<br />
prevăzută posibilitatea transmiterii, fără plată, a unor<br />
bunuri în stare de funcţionare, care nu mai sunt<br />
158
necesare titularului dreptului, cu alte cuvinte, de la o<br />
instituţie publică, în administrarea altei instituţii<br />
publice.<br />
Poate fi, însă, vorba şi de o dispoziţie materială a<br />
titularului dreptului de administrare în cadrul executării unor<br />
lucrări cum ar fi, de pildă, tăieri de arbori, exploatarea bogăţiilor<br />
subsolului, excavarea de pământ etc.<br />
B. Dreptul de concesiune asupra bunurilor proprietate<br />
publică<br />
Reglementarea legală: Constituţia României (art. 136<br />
alin. 4, teza a II-a), Legea nr. 213/1998 şi Ordonanţa de Urgenţă a<br />
Guvernului nr. 34/2006 şi Normele metodologice de aplicare<br />
aprobate prin H.G. nr. 168 <strong>din</strong> 15 februarie 2007 142 .<br />
De menţionat că această nouă reglementare, prin OUG nr.<br />
34/2006, spre deosebire de Legea nr. 219/1998, în prezent<br />
abrogată, nu îngăduie decât concesionarea bunurilor proprietate<br />
publică.<br />
Reglementarea actuală, care pare a avea ca obiect al<br />
concesionării numai bunurile proprietate publică, în realitate<br />
priveşte atât lucrările publice cât şi serviciile publice, aşa cum se<br />
prevede la art. 1 <strong>din</strong> OUG nr. 134 <strong>din</strong> 19 aprilie 2006 privind<br />
atribuirea contractelor de achiziţie publică, a contractelor de<br />
concesiune de lucrări publice şi a contractelor de concesiune de<br />
servicii publice 143 .<br />
Dreptul de concesionare asupra bunurilor <strong>din</strong> domeniul<br />
public este privit ca un drept real.<br />
Titularul dreptului de concesiune asupra bunurilor<br />
proprietate publică poate fi orice persoană fizică sau persoană<br />
juridică română sau străină (art. 871 alin. 2 N.C.civ.).<br />
142 Publicată în M.Of. nr. 146 <strong>din</strong> 28 februarie 2007.<br />
143 Publicată în M.Of. nr. 418 <strong>din</strong> 15 mai 2006, care a suferit modificări<br />
succesive, ultima fiind prin OUG nr. 72 <strong>din</strong> 17 iunie 2009; publicate în M.Of.<br />
nr. 426 <strong>din</strong> 23 iunie 2009.<br />
159
Constituirea dreptului de concesiune se face prin<br />
contractul de concesiune care, ad validitatem, trebuie să îmbrace<br />
forma scrisă, iar părţile sunt o autoritate publică numită<br />
concedent, care transmite, pe o perioadă determinată, unei<br />
persoane denumită concesionar (care acţionează pe riscul şi pe<br />
răspunderea sa) dreptul şi obligaţia de a exploata un bun<br />
proprietate publică în schimbul unei redevenţe. Contractul de<br />
concesiune apare, astfel, ca un contract intuitu personae, solemn,<br />
sinalagmatic, cu titlu oneros, comutativ, cu executare succesivă şi<br />
constitutiv de drepturi reale.<br />
Conţinutul juridic al contractului de concesiune, ca şi<br />
dreptul de administrare presupune, chiar în lipsa unei prevederi<br />
exprese în Legea nr. 213/1998, dreptul concesionarului de a<br />
poseda, a folosi şi a dispune de bunul concesionat în limitele<br />
prevăzute de lege şi de contractul de concesionare.<br />
Astfel, posesia, ca atribut de drept, aparţine<br />
concesionarului în această calitate, iar folosinţa (usus şi fructus)<br />
înseamnă dreptul de a culege sau de a percepe în proprietate<br />
fructele produse de bunurile concesionate.<br />
Atributul dispoziţiei materiale asupra bunurilor poate fi<br />
concretizat, în condiţiile legii şi ale contractului de concesionare,<br />
prin dobândirea în proprietate a productelor.<br />
Doctrina a furnizat aceste soluţii, care au fost preluate de<br />
<strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> în art. 872 alin. 2.<br />
Inalienabilitatea dreptului de concesiune ca drept intuitu<br />
personae şi-a găsit consacrarea în art. 872 alin. 1 N.C.civ., care<br />
precizează că, sub sancţiunea nulităţii absolute, concesionarul nu<br />
poate înstrăina şi nici greva bunurile date în concesiune ori<br />
bunurile destinate ori rezultate <strong>din</strong> concesiune şi care trebuie<br />
restituite concedentului la stingerea concesiunii.<br />
O prevedere specială o constituie dreptul concedentului de<br />
a controla modul de exercitare a dreptului de concesiune conform<br />
dispoziţiilor legale şi a contractului de concesiune.<br />
160
Apărarea în justiţie a dreptului de concesiune precum şi a<br />
dreptului de administrare, reglementată în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, face<br />
trimitere la art. 696 alin. 1 <strong>din</strong> acelaşi <strong>Cod</strong>, şi anume la acţiunea<br />
confesorie de la superficie, dezmembrământ al dreptului de<br />
proprietate, ce poate fi intentată împotriva oricărei persoane care<br />
împiedică exercitarea acestui drept real, chiar şi împotriva<br />
proprietarului.<br />
Acţiunea confesorie este aceea prin care se pot apăra<br />
dezmembrămintele dreptului de proprietate, iar dreptul de<br />
administrare şi dreptul de concesiune nu sunt dezmembrăminte ale<br />
dreptului de proprietate publică, deoarece acesta nu este<br />
susceptibil de dezmembrăminte, după cum am arătat.<br />
Stingerea dreptului de concesiune are loc la împlinirea<br />
termenului prevăzut în contract, dar şi în cazul în care interesul<br />
naţional sau local o impune, prin denunţarea unilaterală a<br />
contractului de către concedent cu plata unei despăgubiri juste şi<br />
prealabile. Plata despăgubirii este în sarcina concedentului iar în<br />
caz de dezacord este competentă instanţa de judecată.<br />
De asemenea, în cazul nerespectării obligaţiilor<br />
contractuale de către concesionar, contractul poate fi reziliat de<br />
către concedent cu plata unei despăgubiri, în sarcina<br />
concesionarului. Tot astfel, în cazul nerespectării obligaţiilor<br />
contractuale de către concedent, rezilierea poate fi făcută de<br />
concesionar cu plata despăgubirilor în sarcina concedentului. În<br />
cazul dispariţiei <strong>din</strong> cauză de forţă majoră a bunului concesionat<br />
sau în cazul imposibilităţii obiective a concesionarului de a-l<br />
exploata, stingerea dreptului se face prin renunţare, fără plata<br />
unei despăgubiri.<br />
Faţă de termenii folosiţi, credem că putem să înţelegem<br />
prin „imposibilitate obiectivă” lipsa vinei (sau culpei)<br />
concesionarului, iar prin renunţare un mod de încetare a<br />
contractului.<br />
161
De altfel, în literatura juridică se opinează că aceste cauze<br />
obiective trebuie să fie constatate de concedent, iar renunţarea<br />
abuzivă nu duce la încetarea contractului 144 .<br />
Dreptul de concesiune asupra bunurilor proprietate publică<br />
este exercitat în regim de drept public, iar prin caracterele juridice,<br />
modul de constituire, de exercitare şi mai ales de modificare ori<br />
stingere unilaterală prin voinţa concedentului, oferă acestui drept<br />
real o poziţie aparte în galeria drepturilor reale.<br />
C. Dreptul de folosinţă gratuită asupra bunurilor<br />
proprietate publică<br />
Temeiul constituţional al acestui drept real este consacrat<br />
la art. 136, fraza a doua, teza a II-a, unde se precizează că bunurile<br />
proprietate publică pot fi date în folosinţă gratuită instituţiilor de<br />
utilitate publică. Dispoziţiile constituţionale au fost preluate în<br />
Legea nr. 213/1998 art. 17 şi în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, la art. 874 alin. 1.<br />
Astfel, „Statul şi unităţile administrativ-teritoriale pot da<br />
imobile <strong>din</strong> patrimoniul lor, în folosinţă gratuită, pe termen<br />
limitat, persoanelor juridice fără scop lucrativ, care desfăşoară o<br />
activitate de binefacere sau de utilitate publică, ori serviciilor<br />
publice” 145 .<br />
În ceea ce priveşte obiectul dreptului real de folosinţă<br />
gratuită, acesta se poate constitui atât asupra bunurilor imobile cât<br />
şi asupra bunurilor mobile, deoarece bunurile ce fac obiectul<br />
acestui drept nu sunt limitate la bunurile imobile, potrivit<br />
dispoziţiilor constituţionale 146 .<br />
Titularul 147 dreptului real de folosinţă nu poate fi decât<br />
o persoană juridică de drept privat, iar noţiunea de serviciu public<br />
nu trebuie înţeleasă în sensul de instituţie publică, ci de activităţi<br />
desfăşurate în scopul realizării unui interes public.<br />
144 Vezi L.Pop, M.Harosa, op.cit., p. 146.<br />
145 Legea nr.213/1998.<br />
146 A se vedea V.Stoica, op.cit., p. 195.<br />
147 Titularii pot fi asociaţii sau fundaţii.<br />
162
Constituirea acestui drept nu se bucură de o reglementare<br />
expresă, dar având în vedere titularii dreptului de proprietate<br />
asupra bunurilor proprietate publică (statul şi unităţile<br />
administrativ-teritoriale), socotim că se aplică aceeaşi regulă de la<br />
constituirea dreptului de administrare, respectiv hotărâre de<br />
guvern sau a consiliilor locale.<br />
Caracterele juridice ale dreptului de folosinţă gratuită<br />
asupra bunurilor proprietate publică sunt aceleaşi cu ale dreptului<br />
de proprietate publică <strong>din</strong> care derivă: inalienabil, imprescriptibil<br />
şi insesizabil. Aşadar, titularul dreptului de folosinţă gratuită nu<br />
poate nici să cedeze, nici să închirieze folosinţa bunului respectiv.<br />
Conţinutul juridic al dreptului la care ne referim cuprinde<br />
posesia, ca element de drept, şi folosinţa (jus utendi şi jus<br />
fruendi), ceea ce prevede şi <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> la art. 874 alin. 2. Cât<br />
priveşte dispoziţia materială, titularul poate să culeagă anumite<br />
producte sau să construiască pe terenul dat în folosinţă.<br />
Sintetic exprimat, dreptul de folosinţă gratuită este un<br />
drept real intuitu personae, cu titlu gratuit, temporar şi<br />
revocabil 148 .<br />
148 L.Pop, M.Harosa, op.cit., p. 148.<br />
163
CAPITOLUL X<br />
LIMITELE JURIDICE<br />
ALE DREPTULUI DE PROPRIETATE<br />
DIN NOUL COD CIVIL<br />
ÎN RAPORT CU SERVITUŢILE NATURALE ŞI LEGALE<br />
REGLEMENTATE ÎN CODUL CIVIL<br />
Am ales să ne aplecăm în mod special asupra acestor<br />
prevederi <strong>din</strong> <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, reglementate în capitolul III – Cartea<br />
a III-a, deoarece, prin structurarea acestui capitol 149 , au fost<br />
eliminate, de fapt, servituţile naturale şi servituţile legale<br />
reglementate în <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> în capitolul I – Titlul IV, „Despre<br />
servituţi ce se nasc <strong>din</strong> situaţia locurilor” şi „Despre servituţile<br />
stabilite prin lege” (art. 576-619).<br />
În <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> a fost preluată <strong>din</strong> doctrină concepţia<br />
potrivit căreia servituţile naturale şi legale nu sunt, de fapt,<br />
servituţi, ci restricţii legale aduse dreptului de proprietate ce<br />
izvorăsc <strong>din</strong> raporturile de vecinătate.<br />
Aşadar, în conceptul <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> ele sunt calificate ca<br />
fiind limite legale ale dreptului de proprietate, regăsindu-se în<br />
secţiunea I a capitolului III <strong>din</strong> Cartea a III-a a <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>.<br />
Reglementarea limitelor juridice ale dreptului de<br />
proprietate privată în cadrul acestui capitol aminteşte de<br />
conţinutul unui tratat de drept <strong>civil</strong> prin clasificarea lor ca fiind:<br />
limite legale, limite convenţionale şi limite judiciare.<br />
10.1. Limitele legale<br />
Dispoziţiile comune privind aceste limitări (art. 602<br />
N.C.civ.) precizează că legea (deci orice lege) poate limita<br />
exercitarea dreptului de proprietate atât în interes public cât şi în<br />
interes privat.<br />
149 Capitolul III <strong>din</strong> Cartea a III-a, Despre bunuri, <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>.<br />
164
Credem, însă, că nu ar putea fi vorba decât despre o lege<br />
organică, fiind în discuţie dreptul de proprietate. Având în vedere<br />
interesul ocrotit prin aceste limitări, <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> precizează, la<br />
art. 602 alin. 2, că în cazul limitărilor în interes privat acestea pot<br />
fi modificate ori desfiinţate temporar prin acordul părţilor, ceea<br />
ce are înţelesul că aceste norme au caracter dispozitiv şi nu<br />
imperativ, aşa cum credem că este normal să fie în cazul<br />
limitărilor în interes public. <strong>Cod</strong>ul nu distinge, însă, normele<br />
imperative, cum ar fi în cazul regulilor privind protecţia mediului,<br />
protecţie ce reprezintă un interes public major aşa cum, de altfel,<br />
precizează şi legea cadru pentru protecţia mediului 150 , de normele<br />
privind buna vecinătate, care pot fi şi dispozitive.<br />
În Constituţie, la art. 44 alin. 7, se prevede expres că<br />
„Dreptul de proprietate obligă la respectarea sarcinilor privind<br />
protecţia mediului şi asigurarea bunei vecinătăţi, precum şi la<br />
respectarea celorlalte sarcini care, potrivit legii sau obiceiului,<br />
revin proprietarului”.<br />
10.1.1. Folosirea apelor<br />
Art. 604 N.C.civ. introduce, prin paragraful 2 al capitolului<br />
III – Secţiunea 1, „reglementări privind folosirea apelor”,<br />
începând cu cele care privesc curgerea firească a apelor, ceea ce<br />
reprezintă servitutea de curgere a apelor în <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> la art. 578;<br />
numai că, în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, această limită legală în favoarea<br />
fondului superior dă posibilitatea proprietarului fondului inferior<br />
să ceară autorizarea justiţiei spre a face, pe fondul său şi pe<br />
cheltuiala sa, lucrările necesare pentru schimbarea direcţiei<br />
apelor în cazul în care situaţia iniţială îi cauzează prejudicii.<br />
Aceste dispoziţii sunt nou introduse în <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong>. La rândul său,<br />
proprietarul fondului superior este obligat să nu efectueze nicio<br />
lucrare de natură să agraveze situaţia fondului inferior. Articolul<br />
următor, 605 N.C.civ., instituie reguli privind curgerea provocată<br />
a apelor, situaţie în care proprietarul fondului inferior nu poate<br />
150 A se vedea OUG nr. 195/22 decembrie 2005, publicată în M.Of. nr. 1196<br />
<strong>din</strong> 30 decembrie 2005 şi aprobată prin Legea nr. 265/2006.<br />
165
împiedica curgerea apelor. În acest sens, poate fi vorba de ţâşnirea<br />
apelor, pe fondul superior ori <strong>din</strong> cauza unor lucrări subterane sau<br />
<strong>din</strong> secarea terenurilor mlăştinoase ori a apelor folosite în scop<br />
casnic, agricol sau industrial, cu condiţia ca această curgere să<br />
preceadă vărsarea într-un curs de apă sau într-un şanţ .<br />
Într-o asemenea situaţie, proprietarul fondului superior<br />
este obligat să aleagă calea şi mijloacele de scurgere de natură să<br />
aducă prejudicii minime, fiind, de asemenea, obligat la plata unei<br />
despăgubiri juste şi prealabile.<br />
Juste – desigur este vorba de prejudiciul integral care<br />
trebuie reparat; cât priveşte însă prealabile, condiţia este mai greu<br />
de realizat, deoarece curgerea apei este adesea instantanee.<br />
Reglementarea <strong>din</strong> <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> precizează că aceste dispoziţii nu se<br />
aplică în cazul în care pe fondul inferior se află o construcţie cu<br />
curte şi gră<strong>din</strong>ă sau un cimitir.<br />
Dispoziţiile art. 606 şi 607 N.C.civ., ce se regăsesc printre<br />
limitele legale ale exercitării dreptului de proprietate privată, în<br />
opinia noastră, sunt, mai degrabă, reguli privind buna vecinătate şi<br />
care trebuie respectate şi aplicate în cadrul acestui concept,<br />
exprimând buna cre<strong>din</strong>ţă ce se impune în relaţiile de vecinătate.<br />
O altă limită legală o constituie obligaţia proprietarului<br />
vecin de a permite efectuarea de lucrări de irigaţii pe terenul său,<br />
în favoarea proprietarului care, în interes propriu, doreşte să<br />
folosească sisteme de irigaţii pe propriul teren, desigur, cu<br />
cheltuiala sa şi cu o justă şi prealabilă despăgubire a<br />
proprietarului care suportă efectuarea lucrării respective.<br />
Tot în această categorie, de limite legale, se încadrează şi<br />
reglementarea privind întrebuinţarea izvoarelor (art. 608<br />
N.C.civ.).<br />
Cât priveşte folosirea apelor, în general, <strong>noul</strong> cod face<br />
trimitere la reglementările speciale în materie.<br />
166
10.1.2. Alte limite legale - fostele servituţi stabilite de<br />
lege<br />
Următoarele limite legale de la art. 612-616 N.C.civ. le<br />
regăsim în <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> de la art. 610 la art. 615 ca fiind servituţi<br />
stabilite de lege, cu aceleaşi denumiri şi aproape acelaşi<br />
conţinut.<br />
Astfel:<br />
a) Picătura streşinii – art. 615 C.civ. şi art. 611 N.C.civ. sunt<br />
identice <strong>din</strong> punctul de vedere al conţinutului. Proprietarul este<br />
obligat să facă streaşina casei sale astfel încât apa provenind<br />
de la ploi să nu se scurgă pe terenul vecin;<br />
b) Distanţa lucrărilor intermediare cerute pentru<br />
construcţii, lucrări sau plantaţii, reglementată în <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong><br />
la art. 607-610, se regăseşte în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> la art. 612-613<br />
cu aproape aceleaşi dispoziţii, cu unele detalii de<br />
sistematizare;<br />
c) Vederea asupra proprietăţii vecinului, reglementată în<br />
<strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> la art. 611-614 şi reluată în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> la art.<br />
614-616, este relativ aceeaşi, cu foarte mici diferenţe privind<br />
distanţa minimă faţă de terenul vecin.<br />
O reglementare specială, care consacră soluţiile<br />
jurisprudenţei, priveşte fereastra de lumină (art. 616 N.C.civ.),<br />
care face departajarea unor asemenea deschideri fără ca ele să<br />
prilejuiască vederea asupra terenului vecin, faţă de ferestrele sau<br />
deschiderile (balcoane) de vedere.<br />
10.1.3. Dreptul de trecere<br />
Dreptul de trecere, considerat în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> ca o limită<br />
legală a dreptului de proprietate, este reglementat de acesta de la<br />
art. 617 la art. 620.<br />
Dreptul de trecere reglementat în <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong>, ca servitute<br />
de trecere stabilită de lege, drept real, dezmembrământ al<br />
167
dreptului de proprietate, cunoaşte în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> o reglementare<br />
care schimbă natura juridică a acestui drept ce nu se mai<br />
regăseşte printre drepturile reale care puteau fi apărate prin<br />
acţiunea confesorie. În literatura de specialitate 151 se<br />
demonstrează, cu argumente juridice, distincţia <strong>din</strong>tre dreptul<br />
legal de trecere (servitute lato sensu) şi servitutea legală de trecere<br />
(stricto sensu), distincţie care, sub aspect practic, în opinia<br />
noastră, apare cu adevărat importantă atunci când este vorba de<br />
mijloacele juridice de apărare a acestui drept; în mod concret<br />
dreptul sau servitutea de trecere, sub aspect practic, sunt identice,<br />
dar diferite ca natură juridică.<br />
Sub alte aspecte, în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> dreptul legal de trecere<br />
este imprescriptibil, iar în ceea ce priveşte exercitarea acestui<br />
drept, sunt reglementate situaţii speciale în care, dacă lipsa<br />
accesului la drumul public se datorează unor acte juridice de<br />
partaj, vânzare etc., va trebui menţinută calea de acces anterioară;<br />
de asemenea când lipsa accesului este imputabilă proprietarului<br />
terenului înfundat, dreptul de trecere poate fi stabilit numai cu<br />
consimţământul proprietarului care are acces la calea publică şi<br />
cu plata dublului despăgubirii. Ne întrebăm care este<br />
despăgubirea ce în acest caz se dublează.<br />
Cât priveşte întinderea şi modul de stabilire a dreptului de<br />
trecere, acestea sunt determinate prin înţelegerea părţilor, prin<br />
hotărâre judecătorească sau printr-o folosinţă comună timp de 10<br />
ani 152 .<br />
10.1.4. Limite legale - dreptul de trecere pentru utilităţi<br />
Alte limite legale prevăzute în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> se referă la:<br />
dreptul de trecere pentru utilităţi (art. 621) cum ar fi, de pildă,<br />
reţelele edilitare de natura conductelor de apă sau gaz, cablurile<br />
electrice subterane sau aeriene şi alte asemenea; dreptul de trecere<br />
pentru efectuarea unor lucrări (art. 622), cum sunt lucrările<br />
151 Vezi V. Stoica, op.cit., p. 119.<br />
152 Termenul general de uzucapiune <strong>din</strong> <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>.<br />
168
necesare unui fond învecinat ori dreptul de trecere pentru<br />
reintrarea în posesie a unui bun ajuns întâmplător pe fondul<br />
respectiv (art. 623).<br />
O noutate o constituie reglementarea stării de necesitate<br />
(art. 624 N.C.civ.), care permite folosirea sau chiar distrugerea<br />
unui bun al altuia, pentru a se apăra pe sine ori pe altul de un<br />
pericol iminent.<br />
În această situaţie, proprietarul bunului folosit sau distrus<br />
are dreptul să ceară o despăgubire, numai de la cel care a fost<br />
salvat. Credem că este o redactare incompletă deoarece<br />
proprietarul bunului respectiv are dreptul să ceară o asemenea<br />
despăgubire şi de la cel care „s-a salvat” apărându-se pe sine.<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> precizează că proprietarul care a provocat sau a<br />
favorizat apariţia pericolului nu poate cere nicio despăgubire.<br />
O precizare necesară cu privire la aceste <strong>din</strong> urmă limite<br />
legale este făcută în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> (art. 625), şi anume că aceste<br />
îngrădiri legale se completează cu reglementările speciale<br />
privind regimul juridic al anumitor bunuri cum ar fi, de pildă,<br />
terenurile, construcţiile de orice fel, pădurile, bunurile <strong>din</strong><br />
patrimoniul naţional cultural, bunurile sacre ale cultelor religioase,<br />
precum şi altele asemenea.<br />
10.2. Limite convenţionale<br />
Sunt limitări aduse dreptului de proprietate prin acte<br />
juridice în care titularul dreptului consimte la limitarea dreptului<br />
său cu condiţia ca, în acest fel, să nu încalce or<strong>din</strong>ea publică şi<br />
bunele moravuri (art. 626 N.C.civ.).<br />
În cadrul limitelor convenţionale o noutate în<br />
reglementarea <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> o constituie clauza de<br />
inalienabilitate (art. 627). Astfel, prin convenţie sau testament<br />
(act juridic unilateral), se poate interzice înstrăinarea unui bun,<br />
însă pentru o durată de cel mult 49 de ani, cu condiţia să existe un<br />
169
interes serios şi legitim. Precizăm că termenul începe să curgă <strong>din</strong><br />
momentul dobândirii bunului, iar dobânditorul poate să ceară<br />
autorizarea instanţei pentru a putea dispune de bun în cazul în care<br />
motivul care a determinat clauza de inalienabilitate nu mai există<br />
ori un interes superior motivează anularea clauzei.<br />
Cât priveşte nulitatea clauzei de inalienabilitate stipulată<br />
într-un contract, aceasta atrage nulitatea întregului contract dacă<br />
această clauză a fost determinantă la încheierea contractului.<br />
Clauza de inalienabilitate poate să nu fie expres<br />
menţionată într-o convenţie în cazul în care se naşte obligaţia<br />
pentru dobânditorul bunului de a-l transmite unei persoane<br />
determinate sau determinabile, clauza de inalienabilitate fiind<br />
subînţeleasă.<br />
În mod special, alin. 5 al art. 627 <strong>din</strong> <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong><br />
precizează că „transmiterea bunului pe cale de succesiune nu<br />
poate fi oprită prin stipularea inalienabilităţii”.<br />
Încercăm să clarificăm această prevedere. O primă<br />
întrebare care se pune este aceea în ce mod ar putea fi „oprită”<br />
transmiterea bunului către succesori dacă bunul respectiv, chiar cu<br />
clauză de inalienabilitate, face parte <strong>din</strong> patrimoniul defunctului<br />
În cazul în care bunul ar fi extras <strong>din</strong> acest patrimoniu, cui ar<br />
reveni acest bun<br />
Credem că reglementarea <strong>din</strong> acest alineat ar fi putut să<br />
lipsească <strong>din</strong> <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, neexistând impedimentele legale<br />
imaginate de redactorii <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>.<br />
Cât priveşte opozabilitatea clauzei de inalienabilitate,<br />
această clauză poate fi invocată numai dacă este valabilă şi este<br />
supusă formalităţilor de publicitate prevăzute de lege. În situaţia<br />
în care clauza de inalienabilitate este prevăzută într-un contract<br />
cu titlu gratuit, clauza este opozabilă şi creditorilor anteriori ai<br />
dobânditorului – în sensul că aceştia nu-şi pot îndestula creanţele<br />
prin vânzarea bunului respectiv.<br />
Cu toate acestea, neîndeplinirea condiţiilor de<br />
opozabilitate nu îl lipseşte pe beneficiarul clauzei de<br />
170
inalienabilitate de dreptul de a pretinde daune-interese<br />
proprietarului care nu se conformează acestei obligaţii.<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> prevede sancţiuni pentru nerespectarea<br />
clauzei de opozabilitate (art. 629) şi anume:<br />
a) rezoluţiunea contractului cerută de înstrăinător în cazul<br />
încălcării clauzei de către dobânditor;<br />
b) anularea actului de înstrăinare la cererea înstrăinătorului<br />
sau a terţului pentru nerespectarea clauzei;<br />
c) imposibilitatea urmăririi bunului atâta timp cât clauza<br />
produce efecte, dacă prin lege nu se prevede altfel.<br />
10.3. Limite judiciare<br />
Limitele judiciare sunt stabilite în interes privat şi privesc<br />
în mod special relaţiile de vecinătate (art.630).<br />
De fapt, limitele judiciare ale exercitării dreptului de<br />
proprietate privată sunt stabilite printr-o judecată în echitate,<br />
aceasta însemnând aplicarea principiului egalităţii de tratament în<br />
situaţii legale.<br />
Atâta timp cât <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong>, pe de o parte, sancţionează<br />
denegarea de dreptate (nesoluţionarea unei cereri deduse judecăţii,<br />
motivată de absenţa unor dispoziţii legale), iar pe de altă parte,<br />
interzice judecătorului să dea hotărâri cu caracter normativ (art. 3<br />
C.civ.), în asemenea situaţii, judecătorul poate soluţiona o pricină,<br />
chiar în absenţa unor dispoziţii legale exprese, făcând apel la<br />
analogia legii şi la principiile generale de drept.<br />
Aşadar, în aplicarea acestei concepţii, judecătorul poate<br />
aprecia asupra limitelor intrinseci ale dreptului de proprietate,<br />
asupra caracterului normal sau anormal al raporturilor de<br />
vecinătate şi poate fixa limitele judiciare ale exercitării dreptului<br />
de proprietate 153 .<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> precizează că, în situaţia în care<br />
proprietarul cauzează, prin exercitarea dreptului său,<br />
153 A se vedea, mai pe larg, V. Stoica, op.cit., pag. 127.<br />
171
inconveniente mai mari decât cele normale, în relaţiile de<br />
vecinătate, instanţa de judecată poate să-l oblige la despăgubiri,<br />
precum şi la restabilirea situaţiei anterioare. La fel, în cazul<br />
iminenţei cauzării unui prejudiciu, instanţa, pe calea unei<br />
ordonanţe preşe<strong>din</strong>ţiale, poate dispune măsurile necesare pentru<br />
prevenirea pagubei.<br />
172
CAPITOLUL XI<br />
DEZMEMBRĂMINTELE<br />
DREPTULUI DE PROPRIETATE<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> dă expresie conceptului modern privind<br />
dezmembrămintele dreptului de proprietate, potrivit căruia<br />
drepturile reale asupra bunului altuia sunt consecinţa<br />
dezmembrării atributelor care alcătuiesc conţinutul juridic al<br />
dreptului de proprietate.<br />
Astfel, asupra aceluiaşi bun se exercită mai multe drepturi<br />
reale, cum sunt: dreptul de proprietate, drept complet, deplin, care<br />
în conţinutul său include toate atributele (posesia, folosinţa şi<br />
dispoziţia), dar şi alte drepturi reale constituite prin divizarea unor<br />
atribute ale dreptului de proprietate, mai puţin dispoziţia juridică.<br />
Proprietarul dreptului dezmembrat păstrează întotdeauna o<br />
parte <strong>din</strong> atributele dreptului de proprietate, adeseori fiind un nud<br />
proprietar.<br />
În doctrină, dezmembrămintele dreptului de proprietate au<br />
primit, sub aspectul definirii lor, cu unele nuanţe, caracterizarea ca<br />
fiind, în esenţă, drepturi reale principale, derivate <strong>din</strong> dreptul de<br />
proprietate privată asupra unui bun proprietatea altei persoane,<br />
care se constituie sau se dobândesc prin transferarea unor<br />
elemente ale conţinutului juridic al dreptului de proprietate asupra<br />
bunului respectiv către o altă persoană sau prin exercitarea acestor<br />
elemente de către proprietarul bunului şi o altă persoană 154 .<br />
Aşadar, dezmembrămintele dreptului de proprietate sunt<br />
limitate, ca număr, prin lege.<br />
În enumerarea <strong>Cod</strong>ului <strong>civil</strong>, ele sunt:<br />
a) dreptul de uzufruct;<br />
154 A se vedea V. Stoica, Drept <strong>civil</strong>. Drepturile reale principale, Ed.<br />
Humanitas, 2004, p. 167-468; C. Bârsan, Drept <strong>civil</strong>. Drepturile reale<br />
principale, Ed. Hamangiu, 2008, p. 266; E.Chelaru, Drept <strong>civil</strong>. Drepturile<br />
reale principale, Ed. C.H.Beck, 2009, p. 289.<br />
173
) dreptul de uz;<br />
c) dreptul de abitaţie;<br />
d) dreptul de servitute.<br />
Cât priveşte dreptul de superficie, deşi recunoscut unanim<br />
de doctrină şi jurisprudenţă, el nu se regăsea în enumerarea dată<br />
de <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong>. În <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, dreptul de superficie este expres<br />
reglementat, chiar primul, în enumerarea dezmembrămintelor (art.<br />
699-701). Desigur, în reglementarea <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> se regăsesc,<br />
cu unele completări faţă de <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> şi dreptul de uzufruct,<br />
dreptul de uz, dreptul de abitaţie şi dreptul de servitute.<br />
După cum am mai menţionat, dezmembrămintele sunt<br />
incompatibile cu dreptul de proprietate publică.<br />
11.1. Superficia<br />
Instituţie nou reglementată în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, superficia<br />
reprezintă dreptul de a avea sau de a edifica o construcţie pe<br />
terenul altuia, deasupra ori în subsolul acelui teren, asupra căruia<br />
superficiarul dobândeşte un drept de folosinţă (art. 693).<br />
Cu alte cuvinte, dreptul de superficie este un drept real<br />
principal imobiliar, al cărui conţinut juridic cuprinde dreptul de<br />
proprietate asupra construcţiei, plantaţiei ori instalaţiei, precum şi<br />
dezmembrământul dreptului de proprietate care presupune<br />
folosinţa şi, într-o anumită limită, posesia şi dispoziţia asupra<br />
terenului proprietatea altei persoane decât titularul dreptului de<br />
superficie.<br />
11.1.1. Temeiul legal al dreptului de superficie îl<br />
constituie art. 492 C.civ., care consacră ideea că orice<br />
„construcţie, plantaţie sau lucru făcut în pământ sau asupra<br />
pământului sunt prezumate a fi făcute de proprietarul acelui<br />
pământ, cu cheltuiala sa şi că sunt ale lui până ce se dovedeşte <strong>din</strong><br />
contra”. Se consacră astfel dreptul de accesiune, dar şi<br />
174
posibilitatea ca proprietarul terenului să nu fie şi proprietarul<br />
construcţiei sau al plantaţiei.<br />
Ulterior, superficia a fost recunoscută legislativ prin<br />
Decretul-Lege nr. 115/1938 pentru unificarea dispoziţiilor privind<br />
cărţile funciare 155 .<br />
11.1.2. Caracterele juridice ale dreptului de superficie<br />
Dreptul de superficie, ca drept real principal, se poate<br />
constitui numai asupra bunurilor imobile. Iniţial obiectul său este<br />
terenul şi apoi construcţia, plantaţia ori lucrarea (în proprietate).<br />
Dreptul de superficie este rezultatul dezmembrării<br />
dreptului de proprietate asupra terenului, aşadar, este un drept<br />
derivat.<br />
Această dezmembrare priveşte prerogativa folosinţei şi, în<br />
mod limitat, cea a posesiei şi cea a folosinţei.<br />
Superficiarul stăpâneşte terenul respectiv ca titular al<br />
dreptului de superficie, fiind, astfel, posesor de drept în limitele<br />
constituirii superficiei. Aceeaşi dezmembrare conferă titularului<br />
dreptului de superficie folosinţa şi chiar dispoziţia conform<br />
condiţiilor constituirii sale. Astfel, superficiarul poate înstrăina<br />
construcţia, plantaţia sau să o greveze cu sarcini.<br />
În funcţie de actul sau faptul juridic în urma căruia dreptul<br />
de superficie a luat naştere, conţinutul său juridic este variabil.<br />
Spre exemplu, superficiarul îşi poate exercita prerogativele numai<br />
asupra unei părţi <strong>din</strong> teren, respectiv a solului sau a subsolului, sau<br />
în mod complet asupra întregului teren.<br />
Caracterele dreptului de superficie. Dreptul de<br />
superficie este un drept perpetuu dedus <strong>din</strong> perpetuitatea<br />
dreptului de proprietate asupra construcţiei sau plantaţiei, ceea ce<br />
îl diferenţiază de dreptul de uzufruct, uz sau abitaţie.<br />
Desigur, această perpetuitate a dreptului de superficie, care<br />
ţine de natura sa, nu poate fi susţinută atunci când el este constituit<br />
155 Publicat în M.Of. partea I, nr. 95 <strong>din</strong> 27 aprilie 1938.<br />
175
prin act juridic pe un anumit termen. De altfel, durata maximă a<br />
termenului de superficie este de 99 de ani (art. 694 N.C.civ.).<br />
Dreptul de superficie este imprescriptibil sub aspect<br />
extinctiv, dat fiind că dreptul de proprietate asupra construcţiei,<br />
plantaţiei sau lucrării este un drept perpetuu şi, pe cale de<br />
consecinţă, imprescriptibil.<br />
Însă <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> renunţă, prin reglementările sale, la<br />
ideea perpetuităţii dreptului de superficie, îmbrăţişând, explicit,<br />
caracterul temporar al acestui drept. Aceasta presupune că, în<br />
cazul constituirii superficiei prin act juridic, este necesar să se<br />
precizeze ce se întâmplă cu construcţia, plantaţia ori lucrarea la<br />
încetarea superficiei prin ajungerea la termen. În caz contrar, se<br />
vor aplica dispoziţiile privind accesiunea.<br />
11.1.3. Dobândirea dreptului de superficie, potrivit<br />
reglementării <strong>din</strong> <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, se poate face prin act juridic,<br />
precum şi prin uzucapiune sau prin alt mod prevăzut de lege. În<br />
toate cazurile se aplică dispoziţiile privind Cartea funciară. Astfel,<br />
în cazul construirii pe terenul altuia, superficia se poate înscrie în<br />
Cartea funciară pe baza renunţării proprietarului terenului la<br />
dreptul de a invoca accesiunea.<br />
Menţionăm că dreptul de superficie poate fi dobândit şi<br />
prin testament (act juridic unilateral), nu numai prin convenţie.<br />
Naşterea dreptului de superficie prin fapt juridic are în<br />
vedere dobândirea acestuia prin uzucapiune şi prin moştenire<br />
legală. Uzucapiunea este posibilă în măsura în care posesorul<br />
terenului se comportă ca un superficiar, iar nu ca un proprietar<br />
cum ar fi în cazul posesiei ca stare de fapt.<br />
Desigur, în condiţiile reglementate de <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>,<br />
uzucapiunea este extratabulară, şi se realizează în termen de 10<br />
ani, sau tabulară, pentru care termenul este de 5 ani.<br />
11.1.4. Întinderea exercitării dreptului de superficie<br />
este determinată de actul constitutiv. De regulă, în lipsa unor<br />
stipulaţii contrare, exercitarea dreptului este delimitată de<br />
176
suprafaţa de teren pe care urmează să se construiască şi de cea<br />
necesară exploatării construcţiei edificate.<br />
Prevederi speciale privesc interdicţia modificării<br />
construcţiei de către titularul dreptului de superficie, acesta având<br />
obligaţia, în cazul reconstruirii, să respecte forma iniţială. În cazul<br />
nerespectării acestor dispoziţii, proprietarul terenului poate să<br />
ceară, în termen de trei ani, încetarea superficiei sau repunerea în<br />
situaţia anterioară.<br />
Dreptul de superficie poate fi apărat prin acţiunea<br />
confesorie de superficie, acţiune ce poate fi intentată împotriva<br />
oricărei persoane chiar şi împotriva proprietarului terenului, dacă<br />
ea împiedică exercitarea dreptului. Dreptul la acţiune este<br />
imprescriptibil ca şi dreptul de apărat, în măsura în care acesta<br />
există.<br />
11.1.5. Încetarea superficiei<br />
Dreptul de superficie se stinge prin radierea <strong>din</strong> Cartea<br />
funciară <strong>din</strong> următoarele cauze:<br />
a) la expirarea termenului;<br />
b) prin consolidare, dacă terenul şi construcţia devin<br />
proprietatea uneia şi aceleiaşi persoane;<br />
c) prin pieirea construcţiei, dacă există o stipulaţie<br />
expresă în acest sens;<br />
d) în alte moduri prevăzute de lege.<br />
Efectele încetării superficiei<br />
În lipsa unei stipulaţii contrare, proprietarul terenului<br />
devine proprietarul construcţiei edificate de superficiar, prin<br />
accesiune, cu obligaţia de a plăti construcţia la valoarea de<br />
circulaţie de la data expirării termenului. Există şi posibilitatea, în<br />
cazul în care construcţia are o valoare mult mai mare decât<br />
terenul, ca proprietarul terenului să-l oblige pe superficiar să<br />
cumpere terenul la valoarea de piaţă.<br />
177
11.2. Uzufructul<br />
Conform <strong>Cod</strong>ului <strong>civil</strong>, la art. 517 „Uzufructul este dreptul<br />
de a se bucura cineva de lucrurile ce sunt proprietatea altuia,<br />
întocmai ca însuşi proprietarul lor însă cu îndatorirea de a le<br />
conserva substanţa”.<br />
În <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, la art. 703, definiţia uzufructului este, pe<br />
fond, aceeaşi, dar poate mai concisă şi mai precisă în sensul că<br />
„Uzufructul este dreptul de a folosi bunul altei persoane şi de a<br />
culege fructele acestuia, întocmai ca proprietarul, însă cu<br />
îndatorirea de a-i conserva substanţa”.<br />
Reglementarea aproape identică, având unele diferenţe<br />
pe care le vom semnala, în <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> şi în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, ne<br />
permite să afirmăm că, sub aspectul principalelor caracteristici, nu<br />
au survenit modificări importante.<br />
Astfel, caracterele juridice ale uzufructului sunt aceleaşi şi<br />
anume:<br />
- uzufructul este un drept real care conferă titularului său<br />
dreptul de urmărire şi dreptul de preferinţă 156 ;<br />
- uzufructul este un drept esenţialmente temporar;<br />
neputând fi constituit pe o perioadă nelimitată de timp,<br />
el este, de regulă, viager;<br />
- uzufructul este, în principiu, netransmisibil (intuitu<br />
personae). De altfel, în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> se menţionează<br />
expres că nu poate fi constituit decât în favoarea unei<br />
persoane existente.<br />
Ceea ce poate transmite uzufructuarul este numai<br />
beneficiul (emolumentul) uzufructului, respectiv avantajele<br />
economice pe care acest drept le conferă. Un exemplu poate fi<br />
dreptul uzufructuarului de a închiria bunul, dat fiind că prin<br />
locaţiune se transmite doar dreptul de folosinţă temporară asupra<br />
lucrului.<br />
156 G.N. Luţescu, Teoria generală a drepturilor reale, p. 484.<br />
178
Faţă de acest caracter, <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> face o breşă<br />
importantă, aducând o noutate în materie şi anume posibilitatea<br />
cesiunii uzufructului (art. 714).<br />
În acest fel, în concepţia <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> s-a renunţat,<br />
practic, la caracterul incesibil al dreptului de uzufruct, iar, pe<br />
cale de consecinţă, acesta nu mai poate fi considerat că se mai<br />
constituie intuitu personae.<br />
În noua reglementare uzufructuarul poate ceda dreptul său<br />
fără acordul proprietarului, precizându-se chiar că uzufructuarul<br />
cedent va fi singurul ţinut faţă de nudul proprietar pentru<br />
obligaţia sa născută înainte de cedare, iar uzufructuarul cesionar<br />
va fi ţinut pentru obligaţiile născute după data notificării<br />
cesiunii.<br />
11.2.1. Obiectul dreptului de uzufruct<br />
Din capul locului sunt excluse bunurile <strong>din</strong> domeniul<br />
public.<br />
Când este vorba de bunuri <strong>din</strong> domeniul dreptului de<br />
proprietate privată, art. 520 C.civ. precizează că „uzufructul se<br />
poate constitui pe tot felul de lucruri mobile şi imobile”, astfel<br />
cum, în mod mai concret, prevede şi art. 706 N.C.civ., anume<br />
„(...) orice bunuri mobile şi imobile, corporale şi necorporale,<br />
inclusiv o masă patrimonială, o universalitate de fapt ori o cotăparte<br />
<strong>din</strong> aceasta”.<br />
Dar, mai mult decât atât, în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> au fost<br />
introduse şi reglementate, în mod expres, dispoziţii speciale<br />
privind uzufructul asupra creanţelor, inclusiv asupra unei rente<br />
viagere, asupra acţiunilor sau a părţilor sociale, precum şi<br />
uzufructul asupra fondului de comerţ (art. 737-745 N.C.civ.).<br />
Pentru fiecare asemenea caz, sunt reglementate drepturile<br />
şi obligaţiile uzufructuarului.<br />
Extinderea sferei bunurilor ce pot face obiectul dreptului<br />
de uzufruct la bunuri necorporale este fundamentată pe ideea<br />
dezmembrării dreptului de proprietate asupra oricărui bun ce<br />
poate face obiectul acestui drept.<br />
179
11.2.2. Dobândirea dreptului de uzufruct<br />
În conformitate cu dispoziţiile art. 518 C.civ., „Uzufructul<br />
se dobândeşte prin lege sau prin voinţa omului” 157 , iar în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong><br />
<strong>civil</strong>, dobândirea uzufructului se poate face prin act juridic şi prin<br />
uzucapiune, aşadar, prin voinţa omului.<br />
11.2.3. Drepturile şi obligaţiile uzufructuarului şi ale<br />
nudului proprietar îşi au originea comună în actul de constituire<br />
al uzufructului, iar conţinutul juridic al acestora este variabil.<br />
a) Drepturile uzufructuarului sunt:<br />
- dreptul uzufructuarului de a obţine posesia şi dreptul<br />
de a folosi lucrul care face obiectul uzufructului;<br />
- dreptul de a cere şi de a obţine predarea bunului;<br />
- dreptul de a-şi apăra uzufructul prin acţiunea<br />
confesorie sau acţiunile posesorii în cazul unui imobil;<br />
el poate exercita şi acţiunea în grăniţuire;<br />
- dreptul de a culege fructele naturale, industriale, <strong><strong>civil</strong>e</strong><br />
şi chiar productele.<br />
b) Obligaţiile uzufructuarului<br />
Acestea constau fie într-o obligaţie generală, la un loc cu<br />
toţi cei care formează subiectul pasiv, de a respecta dreptul de<br />
proprietate – aşadar dreptul la nuda proprietate, fie în anumite<br />
obligaţii ale uzufructuarului, care dau expresie raporturilor<br />
speciale <strong>din</strong>tre uzufructuar şi nudul proprietar (art. 541 C.civ. şi,<br />
respectiv, art. 713 N.C.civ.).<br />
În acest sens, menţionăm:<br />
- obligaţia uzufructuarului de a conserva substanţa<br />
bunului;<br />
- obligaţia de a folosi lucrul ca un bun părinte de<br />
familie;<br />
157 În reglementarea <strong>Cod</strong>ului <strong>civil</strong> în vigoare, nu mai există uzufruct legal, ca<br />
urmare a abrogării dispoziţiilor art. 285, art. 338, art. 684 şi art. 1242 C.civ.,<br />
fiind desfiinţat dreptul de uzufruct al părinţilor asupra bunurilor copiilor.<br />
180
- obligaţia întocmirii inventarului bunurilor mobile şi de<br />
constatare a stării acestor bunuri (art. 540 C.civ. şi art.<br />
723 N.C.civ.);<br />
- obligaţia uzufructuarului de a da cauţiune (art. 541-544<br />
C.civ. art. 726-728 N.C.civ.).<br />
c) Drepturile nudului proprietar<br />
Obligaţiile menţionate ale uzufructuarului devin, în<br />
raporturile juridice, drepturi de creanţă ale nudului proprietar.<br />
Astfel sunt, de exemplu, dreptul de a cere întocmirea inventarului,<br />
conservarea lucrului, efectuarea reparaţiilor de întreţinere, dreptul<br />
de a cere despăgubiri, dreptul de a cere restituirea lucrului şi altele<br />
asemenea.<br />
d) Obligaţiile nudului proprietar<br />
În general, nudul proprietar are o obligaţie generală<br />
negativă de a nu tulbura exercitarea dreptului de uzufruct. În acest<br />
sens, art. 539 alin. 1 C.civ. precizează că „Proprietarul nu poate<br />
prin faptul său nici cu orice chip vătăma drepturile<br />
uzufructuarului”.<br />
Un aspect special îl prezintă reglementarea atât <strong>din</strong> <strong>Cod</strong>ul<br />
<strong>civil</strong> (art. 545, fraza a II-a, teza I), cât şi, corespunzător, în <strong>noul</strong><br />
<strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> (art. 729 alin. 2), potrivit căreia „Reparaţiile mari rămân<br />
în sarcina proprietarului”, reglementare care a fost interpretată ca<br />
fiind o facultate a nudului proprietar, fără a-i crea însă o obligaţie.<br />
11.2.4. Stingerea uzufructului<br />
Modurile de stingere a uzufructului, prevăzute în art. 557-<br />
564 C.civ. şi în art. 746-748 N.C.civ. sunt în număr de şapte, şi<br />
anume:<br />
- moartea sau, după caz, încetarea existenţei juridice a<br />
uzufructuarului;<br />
- expirarea termenului pentru care a fost constituit<br />
uzufructul;<br />
181
- consolidarea (când una şi aceeaşi persoană dobândeşte<br />
atât calitatea de proprietar cât şi pe aceea de<br />
uzufructuar);<br />
- neuzul timp de 10 de ani, iar în cazul creanţelor, 2 ani;<br />
- pieirea totală a lucrului supus uzufructului;<br />
- abuzul de folosinţă;<br />
- renunţarea uzufructuarului.<br />
Desigur, în afară de aceste moduri specifice de stingere a<br />
uzufructului, mai există şi alte moduri, nespecifice, cum ar fi, de<br />
pildă, desfiinţarea cu caracter retroactiv a titlului de proprietate ori<br />
desfiinţarea pe orice cale a actului juridic prin care s-a constituit<br />
uzufructul.<br />
11.3. Dreptul de uz şi dreptul de abitaţie<br />
Aceste două dezmembrăminte ale dreptului de proprietate<br />
se deosebesc de uzufruct deoarece, pe lângă faptul că ele nu sunt<br />
cesibile, este interzisă şi cesiunea emolumentului (art. 565-574<br />
C.civ. şi art. 749-754 N.C.civ.). Titularul dezmembrământului<br />
respectiv nu îşi poate exercita dreptul decât pentru nevoile lui şi<br />
ale familiei sale.<br />
Diferenţa <strong>din</strong>tre dreptul de uz şi dreptul de abitaţie rezultă<br />
<strong>din</strong> obiectul acestor dezmembrăminte. Astfel, dreptul de abitaţie<br />
se constituie asupra unei locuinţe, iar dreptul de uz asupra unor<br />
bunuri mobile sau imobile, cu excepţia locuinţei.<br />
Ca manifestări particulare ale dreptului de uzufruct,<br />
dreptul de uz şi dreptul de abitaţie se supun, cât priveşte<br />
constituirea, exercitarea şi stingerea lor, regulilor <strong>din</strong> materia<br />
uzufructului.<br />
11.4. Dreptul de servitute (servituţile)<br />
Faţă de soluţia aleasă de <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, potrivit căreia<br />
servitutea este sarcina care grevează un imobil pentru uzul sau<br />
182
utilitatea imobilului unui alt proprietar şi că aceasta se poate<br />
constitui numai pe temeiul unui act juridic ori prin uzucapiune,<br />
se pune problema în raport cu „fostele servituţi naturale sau<br />
legale” (în prezent reglementate ca limite legale ale dreptului de<br />
proprietate) dacă nu este vorba doar de delimitări doctrinare.<br />
Astfel, unii autori 158 consideră că acestea pot fi privite ca<br />
servituţi „în sens larg”, cum ar fi, de pildă, curgerea apelor,<br />
dreptul de trecere şi, poate, chiar obligaţiile de protecţie a<br />
mediului şi „servituţile în sens restrâns”, ca dezmembrăminte ale<br />
dreptului de proprietate, aşa cum rezultă <strong>din</strong> art. 576 C.civ. şi art.<br />
755 alin. 1 N.C.civ.<br />
De regulă, servitutea presupune două imobile aparţinând<br />
unor proprietari diferiţi, <strong>din</strong>tre care unul (<strong>din</strong>tre imobile) este<br />
fondul dominant, iar cel care „suportă servitutea” este fondul<br />
aservit. Pot fi însă şi situaţii în care servituţile să aibă caracter<br />
reciproc.<br />
În art. 755 alin. 2 N.C.civ. se menţionează că fondul<br />
dominant poate, prin constituirea servituţii, să-şi sporească<br />
utilitatea economică sau confortul.<br />
Dacă este, însă, să avem în vedere opinia doctrinară cu<br />
privire la servitutea în sens larg şi servitutea în sens restrâns, în<br />
primul caz titularul fondului dominant are un drept corelativ<br />
restrângerii exercitării dreptului de proprietate a fondului aservit.<br />
Acest drept potestativ nu este un drept real. De altfel, el nu se<br />
regăseşte în enumerarea drepturilor reale de la art. 551 N.C.civ.,<br />
ce are în vedere zece drepturi reale pe care le denumeşte, precum<br />
şi alte drepturi cărora legea le recunoaşte acest caracter.<br />
Cea de a doua categorie, servituţile în sens restrâns,<br />
adevărate dezmembrăminte ale dreptului de proprietate, oferă<br />
posibilitatea titularului dreptului de a exercita chiar unele<br />
prerogative ale dreptului de proprietate ale titularului fondului<br />
aservit, prerogative ce constituie conţinutul juridic al acestui<br />
drept. Aşadar, numai dreptul de servitute în sens restrâns este un<br />
drept real prevăzut în mod expres de art. 551 pct. 6 N.C.civ.<br />
158 A se vedea V. Stoica, op.cit., p. 224.<br />
183
Acest drept real poate fi apărat prin acţiunea confesorie de<br />
servitute.<br />
11.4.1. Constituirea servituţii, în general, îmbracă forma<br />
contractuală, proprietarii fondurilor vecine putând să stabilească:<br />
- servituţi care permit titularului fondului dominant să-şi<br />
lărgească sfera de exercitare a dreptului său cu<br />
limitarea corespunzătoare a titularului fondului aservit.<br />
De exemplu, prin convenţie, proprietarul fondului<br />
dominant poate avea dreptul de a planta la o distanţă<br />
mai mică decât cea prevăzută de lege sau să deschidă o<br />
fereastră de vedere în alte condiţii decât cele prevăzute<br />
de lege;<br />
- servituţi care permit titularului fondului dominant să<br />
exercite parţial unele prerogative ale dreptului de<br />
proprietate asupra fondului aservit, de pildă, să-şi<br />
construiască streaşina astfel încât apele fluviale să se<br />
scurgă pe terenul vecinului, sau un drept de trecere<br />
exclusiv în favoarea fondului dominant.<br />
11.4.2. Conţinutul juridic al dreptului de servitute este<br />
variabil, în funcţie de actul de constituire, acesta putând să aibă în<br />
vedere şi o utilitate viitoare a fondului dominant (art. 758<br />
N.C.civ.).<br />
Servituţile pot fi clasificate după cum urmează:<br />
- servituţi aparente şi servituţi neaparente, după cum ele<br />
sunt determinate printr-un semn vizibil (o uşă, o<br />
fereastră etc.) sau nu (servitutea de a nu construi peste<br />
o anumită înălţime);<br />
- servituţi continue şi servituţi necontinue, în funcţie de<br />
modul de exercitare, care poate fi continuu, fără fapta<br />
omului (servitutea de vedere), sau necontinuu, unde<br />
184
este necesar faptul actual al omului (servitutea de<br />
trecere);<br />
- servituţi pozitive şi servituţi negative, cele pozitive<br />
implicând exercitarea parţială a unor prerogative ale<br />
dreptului de proprietate asupra fondului aservit, iar<br />
servituţile negative fiind acelea potrivit cărora<br />
proprietarul fondului aservit este obligat să se abţină de<br />
la exercitarea unora <strong>din</strong>tre prerogativele dreptului său<br />
de proprietate (de exemplu, servitutea de a nu<br />
construi).<br />
Regulile privind exercitarea şi conservarea servituţii sunt<br />
determinate, în principal, de faptul că aceasta este constituită, de<br />
regulă, prin act juridic, aşadar, prin contract. Aplicându-se<br />
principiul libertăţii contractuale, pe cale de consecinţă, ne aflăm în<br />
situaţia constituirii şi stabilirii libere a servituţilor (art. 620 C.civ.<br />
şi, implicit, art. 756 <strong>din</strong> N.C.civ.).<br />
Contractul prin care se constituie servituţile poate fi cu<br />
titlu oneros sau cu titlul gratuit. Considerăm, de asemenea, că<br />
forma trebuie să fie autentică, având în vedere că este vorba de un<br />
dezmembrământ al dreptului de proprietate ce poate să poarte şi<br />
asupra terenurilor 159 .<br />
Cât priveşte dobândirea servituţii prin uzucapiune, ceea ce<br />
nu reprezintă regula generală, aceasta poate fi numai cea de 30 de<br />
ani prevăzută de <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> sau de 10 ani în condiţiile <strong>noul</strong>ui<br />
<strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>. În acest caz, servitutea se dobândeşte prin posesie ca<br />
stare de fapt, dar nu asupra bunurilor altuia, ci a exercitării<br />
servituţii, în fapt, asupra bunului altuia.<br />
Obligaţiile în sarcina proprietarului fondului aservit sunt,<br />
în principal, cele care privesc respectarea obligaţiilor asumate<br />
pentru asigurarea uzului şi utilităţii fondului dominant precum şi<br />
notarea în cartea funciară, iar obligaţia se transmite, pe această<br />
cale, dobânditorilor subsecvenţi ai fondului aservit.<br />
159 A se vedea art. 2 alin. 1 şi alin. 2 <strong>din</strong> Legea nr.267/2008.<br />
185
Cât priveşte abţinerea proprietarului fondului aservit de a<br />
împiedica exercitarea servituţii, aceasta nu-l poate împiedica pe<br />
proprietarul fondului aservit de a schimba locul prin care se<br />
exercită servitutea, în măsura în care exercitarea servituţii rămâne<br />
la fel de comodă pentru proprietarul fondului dominant.<br />
11.4.3. Drepturile şi obligaţiile proprietarului fondului<br />
dominant, sunt, în principal:<br />
- dreptul de a lua toate măsurile şi de a face pe cheltuiala<br />
sa toate lucrările pentru a exercita şi a conserva<br />
servitutea;<br />
- obligaţia de a nu agrava situaţia fondului aservit şi de a<br />
nu cauza prejudicii prin exercitarea servituţii.<br />
11.4.4. Stingerea servituţilor poate să fie determinată pe<br />
cale principală prin radierea acestora <strong>din</strong> cartea funciară (art.<br />
770 N.C.civ.), prin neuz timp de 10 ani (art. 771 N.C.civ.) ori<br />
răscumpărarea servituţii de trecere de către proprietarul fondului<br />
aservit (art. 772 N.C.civ.).<br />
186
CAPITOLUL XII<br />
NOI INSTITUŢII ŞI REGLEMENTĂRI<br />
ÎN CUPRINSUL CODULUI CIVIL<br />
12.1. Proprietatea periodică<br />
Această varietate a proprietăţii, ce este reglementată în<br />
<strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> (de la art. 687 la art. 692) trebuie, credem, privită<br />
ca o modalitate a dreptului de proprietate.<br />
Dreptul de proprietate este un drept pur şi simplu în<br />
situaţia în care are ca titular o singură persoană şi a fost dobândit<br />
de aceasta în mod ireversibil.<br />
Dreptul de proprietate care nu este pur şi simplu, în sensul<br />
că dreptul aparţine mai multor persoane simultan şi concomitent<br />
asupra unuia sau mai multor bunuri (cazul coproprietăţii) sau<br />
existenţa acestuia depinde de un eveniment sau de o împrejurare<br />
stabilită de lege ori prin voinţa omului (cum este în cazul<br />
proprietăţii rezolubile ori al proprietăţii anulabile), este afectat de<br />
modalităţi.<br />
Proprietatea periodică se bucură de o reglementare<br />
autonomă în capitolul consacrat modalităţilor dreptului de<br />
proprietate <strong>din</strong> <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> şi în conformitate cu prevederile<br />
exprese ale art. 687; aceasta se referă la situaţia în care mai multe<br />
persoane exercită succesiv şi repetitiv atributul folosinţei specific<br />
dreptului de proprietate asupra unui bun mobil sau imobil, în<br />
intervale de timp determinate, egale sau inegale.<br />
Cu alte cuvinte, coproprietarii îşi exercită atributele nu în<br />
acelaşi timp, ci pe anumite perioade determinate pentru fiecare<br />
<strong>din</strong>tre ei, dar obiectul dreptului de proprietate este acelaşi 160 .<br />
160 Această categorie de proprietate a luat naştere în staţiunile de vacanţă unde<br />
investitorii care au construit, de regulă, imobile pe apartamente aveau dificultăţi<br />
să le vândă <strong>din</strong> cauza preţului ridicat. Astfel investitorul – devenit promotor – a<br />
împărţit în perioade de timp de 10-15-30 de zile aceeaşi unitate locativă, pe<br />
187
Bunurile ce fac obiectul dreptului de proprietate sunt<br />
bunuri corporale şi trebuie să fie neconsumptibile, proprietarul<br />
având obligaţia ca la sfârşitul fiecărei perioade să le pună la<br />
dispoziţia următorului titular.<br />
12.1.1. Temeiul proprietăţii periodice îl constituie un<br />
act juridic. Aşadar, în principal, acesta este un contract, dar poate<br />
fi şi un testament.<br />
Această proprietate periodică este cunoscută şi sub numele<br />
de multiproprietate (în Franţa) sau proprietate spaţio-temporală<br />
sau pe timp împărţit (time sharing). De asemenea, în Belgia,<br />
soluţia găsită de legiuitor este diferită de cea consacrată în dreptul<br />
francez, consacrându-i-se un regim asemănător regimului juridic<br />
al coproprietăţii, dobânditorul unui asemenea drept fiind titularul<br />
unui adevărat drept real asupra bunului imobiliar, care, de regulă,<br />
este un apartament.<br />
Reglementarea <strong>din</strong> Quebec organizează regimul de<br />
folosinţă pe timp parţial în cadrul coproprietăţii. Astfel, fiecare<br />
coproprietar dobândeşte un drept real asupra imobilului şi un timp<br />
parţial de folosinţă.<br />
Credem că, în ceea ce priveşte reglementarea proprietăţii<br />
periodice <strong>din</strong> <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, aceasta este o formă distinctă,<br />
autonomă, a dreptului de proprietate comună, care nu se<br />
confundă cu proprietatea pe cote-părţi.<br />
12.1.2. Caracterele juridice ale dreptului de proprietate<br />
periodică sunt aceleaşi cu cele ale oricărui drept de proprietate,<br />
fiind un drept absolut, exclusiv (în sensul că în perioada de timp<br />
alocată titularul are plenitu<strong>din</strong>ea atributelor ce intră în conţinutul<br />
său juridic) şi perpetuu (în sensul că proprietatea periodică nu se<br />
stinge prin neuz).<br />
De asemenea, pe perioada de timp ce îi revine, orice<br />
proprietar poate încheia valabil, în condiţiile legii, acte juridice<br />
care a vândut-o tot atâtor persoane câte asemenea perioade erau cuprinse întrun<br />
an calendaristic.<br />
188
precum închirierea, vânzarea, ipotecarea şi altele asemenea (art.<br />
689 N.C.civ.). Astfel, se confirmă dreptul de proprietate al<br />
titularului, nemaiputându-se susţine opinia că ar fi vorba de un<br />
drept de folosinţă.<br />
12.1.3. Drepturile şi obligaţiile coproprietarilor<br />
Obligaţiile şi drepturile se nasc <strong>din</strong> situaţia specială a<br />
acestei categorii de proprietate care, neîndoielnic, presupune acte<br />
de administrare şi de conservare care privesc pe toţi coproprietarii.<br />
Aşadar, fiecare coproprietar este obligat să facă toate actele<br />
necesare, în raport cu cota sa parte, în aşa fel încât să nu împiedice<br />
sau să îngreuneze exercitarea drepturilor celorlalţi coproprietari.<br />
În cazul reparaţiilor mari, coproprietarul care avansează<br />
cheltuielile necesare are dreptul la despăgubiri în raport cu<br />
întinderea dreptului celorlalţi coproprietari.<br />
Actele prin care se aduce atingere substanţei bunului se pot<br />
face numai cu acordul celorlalţi coproprietari, aşadar se impune<br />
principiul unanimităţii.<br />
La încetarea intervalului, fiecare coproprietar este dator să<br />
predea bunul proprietarului următor, în starea de folosinţă iniţială,<br />
fără a putea aduce modificări sau a-i schimba destinaţia.<br />
Desigur, proprietarii pot încheia un act (contract) de<br />
administrare, ceea ce se şi întâmplă de regulă, act ce se încheie,<br />
desigur, cu acordul tuturor proprietarilor.<br />
12.1.4. Obligaţia de despăgubire şi excluderea<br />
Dispoziţiile cuprinse în art. 691 N.C.civ. am putea spune<br />
că reprezintă sancţiuni <strong><strong>civil</strong>e</strong> în cazul nerespectării obligaţiilor<br />
legale de către coproprietari.<br />
Despăgubirile reprezintă repararea prejudiciilor cauzate şi<br />
pot avea ca temei juridic fie răspunderea <strong>civil</strong>ă contractuală, fie<br />
răspunderea <strong>civil</strong>ă delictuală.<br />
Cât priveşte excluderea, aceasta este o sancţiune pe care o<br />
poate pronunţa numai instanţa judecătorească şi poate fi dispusă<br />
189
pentru tulburarea gravă a exercitării proprietăţii periodice de către<br />
unul <strong>din</strong>tre coproprietari.<br />
Excluderea poate fi cerută de coproprietarul vătămat.<br />
Excluderea nu priveşte, desigur, strict persoana<br />
coproprietarului turbulent, ci se referă de fapt la pierderea titlului<br />
de proprietate. În acest sens, dispoziţiile legale prevăd reguli de<br />
procedură. Instanţa sesizată pronunţă, mai întâi, o încheiere de<br />
admitere în principiu a cererii de excludere prin care se stabileşte<br />
că sunt îndeplinite condiţiile de excludere.<br />
Încheierea poate fi atacată cu recurs pe cale separată şi<br />
numai după rămânerea definitivă a acesteia se stabileşte preţul<br />
vânzării silite, prin expertiză şi se pronunţă hotărârea care ţine loc<br />
de contract de vânzare-cumpărare, iar preţul se va consemna la<br />
banca stabilită de instanţă.<br />
Numai după rămânerea definitivă a hotărârii dobânditorul<br />
îşi poate înscrie titlul în cartea funciară, iar transmiţătorul poate<br />
ridica suma respectivă.<br />
12.1.5. Încetarea proprietăţii periodice are loc prin<br />
radierea <strong>din</strong> Cartea funciară în cazul în care o singură persoană<br />
dobândeşte toate cotele părţi <strong>din</strong> dreptul de proprietate periodică,<br />
precum şi în alte cazuri prevăzute de lege.<br />
12.2. Fiducia<br />
Fiducia cunoaşte, pentru prima oară, o reglementare<br />
relativ completă prin <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> (art. 773-791).<br />
Credem că trebuie să precizăm că această primă<br />
reglementare în legislaţia noastră <strong>civil</strong>ă a avut în vedere şi alte<br />
două entităţi juridice avute în vedere de <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> şi anume<br />
masele patrimoniale şi patrimoniile de afectaţiune 161 , precum şi<br />
administrarea bunurilor altuia 162 .<br />
161 A se vedea art. 31-33, în special art. 31 pct. 3 N.C.civ.<br />
162 Art. 792-857 N.C.civ.<br />
190
Originea fiduciei se regăseşte în dreptul roman,<br />
reprezentând o convenţie cu caracter real între un înstrăinător şi<br />
un dobânditor al unui bun, cu obligaţia dobânditorului de a restitui<br />
bunul înstrăinătorului sau unui terţ în anumite circumstanţe<br />
predeterminate sau prin care se putea realiza o donaţie prin<br />
persoană interpusă.<br />
În dreptul modern, această instituţie specifică <strong>din</strong><br />
Common Law, respectiv, a trustului, creaţie a sistemului de<br />
equity, care desemnează raportul juridic creat, prin acte între vii<br />
sau pentru cauză de moarte, de o persoană numită fondator<br />
(settlor), care transferă unul sau mai multe bunuri sub controlul<br />
unui administrator (trustee), în beneficiul unei persoane sau pentru<br />
un scop anume, a fost preluată sub diferite forme în sistemele de<br />
drept romano-germanice.<br />
Cât priveşte reglementarea românească, se poate afirma<br />
că este o preluare a reglementărilor franceze 163 , cu unele<br />
particularităţi.<br />
Trustul este considerat în peisajul juridic internaţional<br />
ca o instituţie unică, iar importanţa sa este subliniată de<br />
Convenţia de la Haga privind legea aplicabilă trusturilor.<br />
Mai multe state <strong>din</strong> sistemele de drept romano-germanice<br />
au ratificat acordul (de exemplu, Italia, Franţa, Principatul<br />
Monaco, Elveţia, Luxemburg, Olanda), iar prin Acordul <strong>din</strong> 1993<br />
de asociere între România şi Comunităţile Europene se precizează<br />
că acordul părţilor nu prejudiciază dreptul părţilor de a adopta<br />
măsurile necesare pentru raţiuni de prudenţă, cu scopul de a<br />
asigura protecţia investitorilor, depunătorilor, deţinătorilor de<br />
titluri şi a persoanelor cărora li se datorează drepturi cu caracter<br />
fiduciar.<br />
Fiducia, ca instituţie juridică adoptată (transferată 164 ), a<br />
răspuns unor nevoi juridice cum ar fi, de pildă, utilitatea practică<br />
163 Art. 2011-2030 <strong>din</strong> <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> francez.<br />
164 Ne aflăm, de fapt, în faţa unui exemplu de transfer de instituţii juridice, una<br />
<strong>din</strong> principalele căi de interconectare a sistemelor de drept. A se vedea Alan<br />
191
a trustului, în special prin flexibilitatea şi sfera largă de aplicare a<br />
acestuia în relaţiile <strong><strong>civil</strong>e</strong> şi comerciale, avându-se în vedere şi<br />
interconectarea economică tot mai importantă la nivel mondial. În<br />
ceea ce priveşte acest <strong>din</strong> urmă aspect, se poate observa o legătură<br />
între competitivitatea economică a unui stat şi calitatea<br />
reglementărilor naţionale de drept.<br />
De lege lata, înainte de intrarea în vigoare a <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong><br />
<strong>civil</strong> existau, în legislaţia noastră, referiri la fiducie, în acte<br />
internaţionale bilaterale sau multilaterale la care România este<br />
parte, precum şi în acte normative interne, cum ar fi, de pildă, cele<br />
privind organizarea profesiei de avocat 165 , în legislaţia pieţei de<br />
capital, precum şi în alte materii.<br />
12.2.1. Noţiunea<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> defineşte fiducia ca fiind operaţiunea<br />
juridică prin care unul sau mai mulţi constituitori transferă<br />
drepturi reale, drepturi de creanţă, garanţii ori alte drepturi<br />
patrimoniale sau un ansamblu de asemenea drepturi, prezente şi<br />
viitoare, către unul sau mai mulţi fiduciari care le administrează<br />
cu un scop determinat, în folosul unuia sau mai multor<br />
beneficiari.<br />
Reglementarea precizează că aceste drepturi fiduciare<br />
alcătuiesc o masă patrimonială autonomă, distinctă de celelalte<br />
drepturi şi obligaţii <strong>din</strong> patrimoniile fiduciarilor. La o succintă<br />
analiză putem pune în evidenţă faptul că părţile contractului de<br />
fiducie sunt constituitorul (sau constituitorii) şi fiduciarul (sau<br />
fiduciarii), iar beneficiarul (sau beneficiarii) nu sunt parte în<br />
contract, astfel, la o primă vedere, s-ar putea desprinde o<br />
asemănare cu stipulaţia pentru altul.<br />
De asemenea, actuala reglementare <strong>din</strong> <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> ne<br />
poate conduce spre o necesitate a distingerii unor elemente cât<br />
priveşte raportul <strong>din</strong>tre fiducie şi administrarea bunurilor altuia.<br />
Welson - Legal transplants; An aproach to Comparative Law, University of<br />
Georgia Press, ed. a II-a, 1993.<br />
165 Art. 3 alin. 1 litera g) <strong>din</strong> Legea nr. 51/1995.<br />
192
Elementele de diferenţiere privesc izvoarele şi calitatea<br />
administratorului celor două operaţiuni juridice. Asemănarea este<br />
determinată de ideea administrării unor mase patrimoniale,<br />
desigur, cu anumite nuanţări, mai ales cu privire la posibilitatea<br />
transmiterii inter vivos a unei universalităţi juridice, doctrina<br />
opinând pentru posibilitatea unei atari transmiteri doar mortis<br />
causa 166 .<br />
În acelaşi timp, ni se pare insuficient de clar conţinutul<br />
noţiunii de transfer despre care face vorbire art. 773, deoarece<br />
transferul drepturilor şi obligaţiilor <strong>din</strong>tr-o masă patrimonială în<br />
alta nu constituie o înstrăinare. Termenul relativ imprecis<br />
presupune o clarificare în perspectiva identificării corecte a<br />
mijloacelor juridice ale fiecărei părţi în vederea protejării<br />
intereselor sale.<br />
Dat fiind caracterul calificat al fiduciarilor, credem că este<br />
relevantă determinarea cât mai exactă a naturii drepturilor ce pot<br />
forma masa patrimonială fiduciară, enumerarea <strong>din</strong> cuprinsul art.<br />
773 nefiind aplicabilă telle quelle 167 .<br />
12.2.2. Izvoarele fiduciei<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> precizează că aceste izvoare sunt legea şi<br />
contractul, care trebuie încheiate în formă autentică.<br />
Referirile la lege <strong>din</strong> art. 774 N.C.civ. ni se par a nu fi<br />
suficient de clare, putând să fie interpretate într-un dublu sens, fie<br />
ca o reglementare specială ulterioară, care să prevadă<br />
obligativitatea sau posibilitatea unei astfel de operaţiuni juridice,<br />
fie adoptarea unui act normativ care să reglementeze suplimentar<br />
fiducia. Faptul că alternativa este contractul ne face să ne gândim<br />
că este vorba de prima ipoteză.<br />
166 A se vedea L.Pop, M.Harosa, op.cit., p.31.<br />
167 De exemplu, în cazul instituţiilor de credit sunt relevante mai multe texte <strong>din</strong><br />
OUG nr. 99/2006, care prevăd anumite interdicţii pentru orice persoană juridică<br />
ce nu este instituţie de credit.<br />
193
12.2.3. Subiectele fiduciei, respectiv constituitor şi<br />
fiduciar, în principiu, pot fi orice persoană fizică sau juridică, dar<br />
soluţia aleasă are în vedere un fiduciar cu caracter calificat; astfel,<br />
art. 776 alin. 2 şi 3 are în vedere ca posibili fiduciari instituţiile de<br />
credit, societăţile de investiţii şi de administrare a investiţiilor,<br />
societăţile de servicii de investiţii financiare, societăţile de<br />
asigurare şi de reasigurare legal înfiinţate şi avocaţii şi notarii<br />
publici.<br />
În ceea ce îi priveşte pe avocaţi şi pe notarii publici, ni se<br />
pare că, potrivit reglementărilor actuale privind fiecare <strong>din</strong><br />
categoriile profesionale sus menţionate, aceştia nu au încă o<br />
legitimitate legală satisfăcătoare.<br />
În ceea ce îi priveşte pe avocaţi, aparent există la acest<br />
moment un cadru normativ, în Statutul profesiei de avocat; acesta<br />
nu corespunde, însă, caracteristicilor principale ale fiduciei şi<br />
anume aceea de a se implica în administrarea unei mase<br />
patrimoniale distincte 168 .<br />
În cazul notarilor publici, credem că este cu atât mai<br />
necesar cu cât singura referire normativă actuală care ar permite<br />
derularea activităţilor fiduciare are un caracter pur teoretic, anume<br />
cea cuprinsă în art. 8 <strong>din</strong> Legea nr. 36/1995 a notarilor publici şi a<br />
activităţii notariale, cu modificările ulterioare, şi care precizează<br />
că „notarul public îndeplineşte următoarele acte notariale”: (...)<br />
„orice alte operaţiuni prevăzute de lege”. Or, în raport de<br />
importanţa fiduciei, coroborată cu lipsa unor garanţii de<br />
funcţionare la nivelul celor prevăzute de art. 776 alin. 2, se<br />
impune, credem, reglementarea corespunzătoare a modului în care<br />
168 Art. 98 alin. 2 <strong>din</strong> Statut se referă la bunuri şi sume de bani privite ut singuli,<br />
nu ca o masă patrimonială.<br />
194
notarul public poate intra în raporturi fiduciare în această<br />
calitate 169 .<br />
Beneficiarul contractului de fiducie poate fi constituitorul,<br />
fiduciarul sau o terţă persoană.<br />
12.2.4. Conţinutul contractului de fiducie, sub<br />
sancţiunea nulităţii absolute, trebuie să cuprindă toate drepturile<br />
transferate, durata transferului (care nu poate depăşi 30 de ani),<br />
identitatea constituitorului, a fiduciarului şi a beneficiarului,<br />
precum şi scopul fiduciei şi întinderea puterilor administrative şi<br />
de dispoziţie ale fiduciarului.<br />
Relativ la sancţiunea nulităţii absolute prevăzute pentru<br />
încălcarea unor reglementări sau a unor limitări, se poate<br />
presupune că aceasta va prilejui apelarea frecventă la instanţă<br />
(cum ar fi, de exemplu, nulitatea absolută a contractului de fiducie<br />
în cazul unei liberalităţi indirecte în favoarea beneficiarului).<br />
12.2.5. Înregistrarea fiscală, registrul naţional al<br />
fiduciilor<br />
Tot sub sancţiunea nulităţii absolute, contractul de fiducie<br />
trebuie să fie înregistrat la cererea fiduciarului, în termen de o<br />
lună de la data încheierii, la organul fiscal competent să<br />
administreze sumele datorate de fiduciari la bugetul general<br />
consolidat.<br />
De asemenea, desemnarea ulterioară a beneficiarului,<br />
trebuie să fie făcută printr-un act scris şi supus aceleiaşi<br />
înregistrări, neîndeplinirea acestei condiţii legale atrăgând tot<br />
sancţiunea nulităţii absolute. Ne întrebăm dacă actul scris nu ar<br />
trebui să fie încheiat tot în formă solemnă, ca şi contractul.<br />
Registrul naţional al fiduciilor 170 asigură cerinţa de<br />
opozabilitate faţă de terţi, iar intabularea drepturilor reale<br />
169 A se vedea Horia Marius Tacu, Aspecte privind reglementarea fiduciară în<br />
<strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, în volumul Perspectivele dreptului românesc în Europa<br />
Tratatului de la Lisabona, Ed.Hamangiu, Bucureşti, 2010, p. 183 şi urm.<br />
195
imobiliare care fac obiectul contractului de fiducie se poate face<br />
numai după înscrierea în registrul naţional al fiduciarilor, precum<br />
şi la compartimentul de specialitate al administraţiei publice<br />
locale.<br />
Deducem că este vorba de intabularea în cartea funciară.<br />
12.2.6. Obligaţia fiduciarului de a da socoteală<br />
constituitorului trebuie stipulată în contract şi are în vedere<br />
îndeplinirea obligaţiilor acestuia. Aceeaşi obligaţie revine<br />
fiduciarului ca, la intervalele prevăzute în contractul de fiducie, să<br />
dea socoteală beneficiarului şi reprezentantului constituitorului<br />
sau la cererea acestora.<br />
12.2.7. Puterile fiduciarului în raporturile cu terţii sunt<br />
socotite cele mai largi asupra masei patrimoniale fiduciare, cu<br />
excepţia cazului în care se dovedeşte că terţii aveau cunoştinţă de<br />
limitarea acestor puteri.<br />
Titularii creanţelor născute în legătură cu bunurile <strong>din</strong><br />
masa patrimonială fiduciară, precum şi creditorii constituitorului<br />
care au o garanţie reală asupra bunurilor acestuia şi a cărei<br />
opozabilitate este dobândită, potrivit legii, anterior fiduciei, au<br />
dreptul de urmărire, însă numai în temeiul unei hotărâri<br />
judecătoreşti.<br />
12.2.8. Răspunderea fiduciarului pentru prejudiciile<br />
cauzate prin actele de conservare sau administrare este angajată<br />
numai cu privire la drepturile cuprinse în patrimoniul său.<br />
Dacă fiduciarul nu-şi îndeplineşte obligaţiile sau pune în<br />
pericol interesele ce i-au fost încre<strong>din</strong>ţate, constituitorul,<br />
reprezentantul său sau beneficiarul pot cere în justiţie înlocuirea<br />
sa.<br />
Numirea <strong>noul</strong>ui fiduciar şi a administratorului provizoriu<br />
se dispune de către instanţa judecătorească. În această situaţie,<br />
170 Modalităţile de înscriere în acest registru vor fi reglementate prin hotărâre a<br />
Guvernului, conform art. 781 N.C.civ.<br />
196
<strong>noul</strong> fiduciar va avea toate drepturile şi obligaţiile prevăzute iniţial<br />
în contractul de fiducie. Aceasta ne conduce la concluzia că acest<br />
contract de fiducie nu este un contract intuitu personae.<br />
12.2.9. Denunţarea, modificarea şi revocarea<br />
contractului de fiducie<br />
Contractul poate fi denunţat de constituitor cât timp nu a<br />
fost acceptat de beneficiar.<br />
După acceptarea de către beneficiar, contractul nu poate fi<br />
modificat sau revocat de către părţi ori denunţat unilateral de către<br />
constituitor decât cu acordul beneficiarului sau, în lipsă, cu<br />
autorizarea instanţei.<br />
Încetarea contractului de fiducie are loc prin împlinirea<br />
termenului sau prin realizarea scopului urmărit, când aceasta<br />
intervine înainte; de asemenea, poate înceta prin renunţarea<br />
beneficiarului sau în momentul deschiderii procedurii de<br />
insolvenţă împotriva fiduciarului.<br />
Efectele încetării contractului de fiducie. La încetarea<br />
contractului, masa patrimonială se transferă la beneficiar sau, în<br />
lipsa acestuia, la constituitor.<br />
12.3. Administrarea bunurilor altuia<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> consacră acestei operaţiuni juridice întregul<br />
Titlu al V-lea <strong>din</strong> Cartea a III-a, reglementarea fiind cuprinsă de la<br />
art. 792 la art. 858.<br />
După întinderea reglementării, de altfel detaliată, se poate<br />
înţelege importanţa care se acordă în economia <strong>Cod</strong>ului <strong>civil</strong><br />
acestor operaţiuni.<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> nu dă o definiţie acestei operaţiuni<br />
juridice, aşa cum a făcut-o în cazul fiduciei.<br />
Reglementarea, care credem că s-a dorit a fi completă, a<br />
acestei instituţii, are în vedere multiple aspecte, printre care<br />
menţionăm:<br />
197
- persoana care poate dobândi calitatea de administrator şi<br />
care nu poate să fie decât persoana fizică cu capacitate deplină de<br />
exerciţiu;<br />
- calitatea de administrator se dobândeşte prin<br />
împuternicire instituită prin convenţie sau legal în vederea<br />
administrării unuia sau mai multor bunuri, a unei mase<br />
patrimoniale sau a unui patrimoniu;<br />
- în general, administrarea se realizează cu titlu gratuit, dar<br />
pot fi şi excepţii determinate de lege, de actul constitutiv sau prin<br />
înţelegerea ulterioară a părţilor.<br />
12.3.1. Formele de administrare prevăzute de <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong><br />
<strong>civil</strong> sunt de două tipuri: forma simplă şi administrarea deplină.<br />
Regulile distincte stabilite pentru aceste două forme<br />
credem că au doar rolul de model, deoarece părţile, prin actul<br />
constitutiv, nu sunt ţinute să se încadreze strict într-unul <strong>din</strong> aceste<br />
tipuri. Ele pot stabili, în baza principiului libertăţii contractuale,<br />
întinderea împuternicirii administratorului. În funcţie de<br />
complexitatea actelor pe care administratorul este ţinut să le<br />
efectueze, se pot aplica dispoziţiile de la administrarea simplă sau<br />
de la administrarea deplină – nefiind imposibil să apară, în acest<br />
fel, şi forme „mixte de administrare”.<br />
Credem, aşadar, cu privire la majoritatea normelor în<br />
materie, că este vorba de norme dispozitive.<br />
De altfel, reglementarea <strong>din</strong> <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> este o<br />
reglementare generală, aşa cum precizează şi art. 794 privind<br />
domeniul de aplicare, anume că în absenţa unor norme legale<br />
speciale, prevederile titlului la care am făcut referire (Titlul V –<br />
Cartea a III-a) se aplică în toate cazurile de administrare a<br />
bunurilor acestuia.<br />
198
12.3.2. Obligaţiile administratorului faţă de beneficiar<br />
sunt aceleaşi, indiferent de tipul de administrare.<br />
În principal, administratorul este ţinut, în limitele legii şi<br />
ale împuternicirii, să-şi exercite atribuţiile cu diligenţa pe care „un<br />
bun proprietar” o depune în administrarea bunurilor sale.<br />
Administratorul are obligaţia ca, în cazul unui conflict de<br />
interese, să anunţe de îndată pe beneficiar despre orice interese ar<br />
avea într-o anumită activitate de natură să-l pună într-o asemenea<br />
situaţie, cu excepţia intereselor şi drepturilor născute <strong>din</strong> actul<br />
constitutiv.<br />
Administratorului îi este interzis de a dobândi orice<br />
drepturi în timpul exercitării calităţii sale, prin orice fel de<br />
contract, ci doar prin succesiune. În mod excepţional,<br />
administratorul ar putea încheia asemenea acte cu împuternicirea<br />
expresă a beneficiarului sau, în caz de împiedicare a acestuia, a<br />
instanţei judecătoreşti.<br />
O altă interdicţie priveşte folosirea bunurilor administrate<br />
în interes propriu fără acordul beneficiarului.<br />
Tot o interdicţie priveşte încheierea actelor de dispoziţie<br />
cu titlu gratuit referitoare la drepturile sau bunurile care i-au fost<br />
încre<strong>din</strong>ţate, cu excepţia cazului în care interesul unei bune<br />
administrări o impune.<br />
Administratorul trebuie să fie imparţial cu beneficiarii<br />
concomitenţi sau succesivi ţinând cont de drepturile şi interesele<br />
fiecăruia.<br />
Credem că această obligaţie nu are numai o valoare<br />
morală, ci că nerespectarea ei, în cazul în care ar cauza prejudicii<br />
unor beneficiari, ar putea conduce la obligaţia administratorului<br />
de a le repara. În acelaşi context se înscrie şi obligaţia de<br />
imparţialitate a administratorului.<br />
12.3.3. Răspunderea administratorului nu poate fi<br />
angajată pentru pieirea bunurilor pricinuită de forţa majoră, de<br />
199
vechimea sau de natura perisabilă a bunurilor ori de folosirea<br />
obişnuită şi autorizată a acestora.<br />
La art. 812 N.C.civ. se reglementează şi o anume atenuare<br />
a răspunderii administratorului şi a despăgubirilor datorate de<br />
acesta, instanţa judecătorească putând reduce întinderea<br />
acestora, ţinând seama de circumstanţele asumării sau de<br />
caracterul gratuit al serviciilor administrării.<br />
12.3.4. Obligaţiile administratorului şi ale<br />
beneficiarului faţă de terţi<br />
Administratorul răspunde personal în cazul în care, în<br />
limitele puterilor conferite, îşi asumă obligaţii în numele<br />
beneficiarului sau al fiduciarului 171 .<br />
Răspunderea personală a administratorului este angajată,<br />
de asemenea, şi în cazul depăşirii puterilor conferite, faţă de terţii<br />
cu care a contractat, în măsura în care aceştia nu au cunoscut<br />
faptul depăşirii puterilor ori beneficiarul nu a notificat contractele<br />
astfel încheiate.<br />
Beneficiarul răspunde faţă de terţi pentru prejudiciile<br />
cauzate în mod culpabil de administrator în exercitarea<br />
atribuţiilor sale numai până la concurenţa câştigului obţinut.<br />
Aceste prevederi se aplică în mod corespunzător în cazul<br />
masei fiduciare. Această reglementare specială privind<br />
răspunderea beneficiarului pentru fapta altei persoane, în special<br />
a administratorului, o socotim a fi o răspundere <strong>civil</strong>ă delictuală.<br />
În primul rând, credem că este o răspundere pentru fapta<br />
altuia şi anume răspunderea comitentului pentru fapta prepusului,<br />
dar cu o limitare legală şi anume numai până la concurenţa<br />
câştigului realizat de către beneficiar. Iar dacă ar fi să avem în<br />
vedere prevederile art. 16 N.C.civ., referitoare la vinovăţie, ar<br />
urma să-şi facă aplicarea alin. 4 al acestui articol, potrivit căruia<br />
„Atunci când legea condiţionează efectele juridice ale unei fapte<br />
171<br />
Această precizare legislativă induce ideea că şi fiduciarul poate să<br />
administreze masa fiduciară prin această operaţiune juridică, anume a actului de<br />
administrare.<br />
200
de săvârşirea sa <strong>din</strong> culpă, condiţia este îndeplinită şi dacă fapta a<br />
fost săvârşită cu intenţie”.<br />
Aşadar, beneficiarul răspunde faţă de terţi în condiţiile art.<br />
816 alin. 1 şi dacă prejudiciul cauzat este consecinţa unei fapte<br />
săvârşite cu intenţie de către administrator.<br />
Teoria aparenţei în drept, cât priveşte actele încheiate de<br />
un administrator aparent, îşi găseşte aplicabilitatea cu privire la<br />
actele încheiate de acesta cu terţii de bună cre<strong>din</strong>ţă (art. 816<br />
N.C.civ.).<br />
12.3.5. Obligaţiile privind inventarul, garanţiile şi<br />
asigurarea<br />
Administratorul este obligat să facă inventarul, să subscrie<br />
o poliţă de asigurare sau să furnizeze o altă garanţie pentru buna<br />
exercitare a îndatoririlor sale, cu excepţia existenţei unei clauze în<br />
actul constitutiv, a unei înţelegeri ulterioare a părţilor, a unei<br />
dispoziţii legale contrare sau a unei hotărâri judecătoreşti.<br />
În situaţia în care o asemenea obligaţie în sarcina<br />
administratorului a fost stabilită prin lege sau hotărâre<br />
judecătorească, pentru motive temeinice instanţa îl poate dispensa<br />
de îndeplinirea acesteia, nu însă şi pentru obligaţia de întocmire a<br />
inventarului ori privind garanţia sau asigurarea, dacă acestea au<br />
fost prevăzute în actul de constituire. Cu alte cuvinte, instanţa nu<br />
poate modifica sau ignora clauzele stabilite de părţi, dacă acestea<br />
sunt legale.<br />
12.3.6. Administrarea colectivă şi delegarea<br />
În cazul în care sunt desemnaţi mai mulţi administratori, în<br />
lipsa unor dispoziţii contrare, hotărârile se iau prin voinţa<br />
majorităţii acestora.<br />
Dacă hotărârile nu pot fi luate <strong>din</strong> pricina opunerii<br />
constante a unora <strong>din</strong>tre administratori, se poate apela la instanţa<br />
judecătorească, mai ales în caz de urgenţă; aceasta poate dispune<br />
anumite măsuri cum ar fi, de pildă, stabilirea unui mecanism<br />
simplificat de adoptare a hotărârilor, repartizarea atribuţiilor între<br />
201
administratori sau chiar înlocuirea celui sau celor cărora le poate<br />
fi imputată situaţia respectivă.<br />
Răspunderea pentru hotărârile luate de administratori şi<br />
pentru modul de exercitare a atribuţiilor lor este solidară.<br />
Delegarea este operaţiunea juridică prin care<br />
administratorul deleagă parţial atribuţiile sale sau împuterniceşte<br />
un terţ să-l reprezinte la încheierea unui act determinat.<br />
Administratorul nu poate însă delega administrarea generală, cu<br />
excepţia cazului când aceasta se face către un coadministrator. În<br />
această situaţie, administratorul răspunde pentru faptele celui<br />
substituit, în măsura în care beneficiarul nu a autorizat în mod<br />
expres substituirea, iar în cazul în care aceasta există, răspunde<br />
numai pentru lipsa de diligenţă în alegerea şi îndrumarea<br />
înlocuitorului.<br />
Ne întrebăm care este diferenţa între răspunderea<br />
administratorului pentru faptele înlocuitorului, dacă nu are<br />
autorizarea beneficiarului, şi răspunderea beneficiarului care are<br />
autorizarea beneficiarului, dar poate răspunde pentru lipsa de<br />
diligenţă în alegerea şi îndrumarea înlocuitorului. Ni se pare că nu<br />
ar fi nicio diferenţă.<br />
Terminologia art. 829 N.C.civ. privind delegarea nu este<br />
unitară pentru acelaşi actor şi cu acelaşi înţeles. Se foloseşte<br />
termenul delegat, înlocuitor sau reprezentanţă. Toţi termenii<br />
folosiţi, aşa cum rezultă <strong>din</strong> context, au acelaşi înţeles, desemnând<br />
persoana delegată de administrator, situaţia fiind reglementată de<br />
art. 829 N.C.civ.<br />
12.3.7. Darea de seamă anuală<br />
Este în obligaţia administratorului de a prezenta<br />
beneficiarului anual darea de seamă cu privire la gestionarea<br />
bunului, bunurilor ori masei patrimoniale încre<strong>din</strong>ţate.<br />
Darea de seamă trebuie să cuprindă toate informaţiile<br />
necesare, care să permită verificarea exactităţii sale. De asemenea,<br />
202
la cererea oricărei persoane interesate se poate realiza auditul de<br />
către un expert independent.<br />
În cazul unei opoziţii <strong>din</strong> partea administratorului, instanţa<br />
judecătorească poate, dacă este solicitată, să desemneze un expert<br />
independent pentru verificarea dării de seamă.<br />
Totodată, administratorul este obligat să permită<br />
beneficiarului, în orice moment, examinarea registrelor şi a<br />
documentelor justificative în legătură cu gestiunea.<br />
12.3.8. Încetarea administrării<br />
Cauzele de încetare pot fi, în principal:<br />
- încetarea dreptului beneficiarului asupra bunurilor<br />
administrate;<br />
- expirarea termenului sau a condiţiei prevăzute în actul<br />
constitutiv;<br />
- îndeplinirea scopului administrării sau a cauzei care a<br />
dat naştere acesteia;<br />
- denunţarea de către beneficiar, după comunicarea către<br />
administrator prin scrisoare recomandată cu confirmare<br />
de primire în vederea restituirii bunurilor;<br />
- prin înlocuirea administratorului de către beneficiar<br />
sau de către instanţa judecătorească, la cererea altei<br />
persoane interesate;<br />
- prin punerea sub interdicţie judecătorească sau<br />
supunerea la procedura insolvenţei, atât în cazul<br />
administratorului cât şi al beneficiarului; desigur este<br />
vorba de oricare <strong>din</strong>tre aceştia.<br />
Obligaţiile asumate faţă de terţi, ulterior încetării<br />
administrării, de un administrator de bună cre<strong>din</strong>ţă, îl obligă pe<br />
beneficiar şi respectiv pe fiduciar.<br />
203
CAPITOLUL XIII<br />
RĂSPUNDEREA CIVILĂ<br />
ÎN CADRUL NOULUI COD CIVIL<br />
13.1. Dispoziţii generale privind răspunderea pentru fapta<br />
proprie<br />
În mod tradiţional, răspunderea <strong>civil</strong>ă este fie o răspundere<br />
contractuală, fie una delictuală. Ambele forme ale răspunderii sunt<br />
dominate de ideea reparării unui prejudiciu cauzat altuia printr-o<br />
faptă ilicită şi, de regulă, culpabilă. Deşi între cele două forme de<br />
răspundere nu există deosebiri fundamentale, <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> în<br />
vigoare le supune unor regimuri sensibil deosebite. În doctrina<br />
juridică actuală este aproape unanim susţinută teoria unităţii<br />
răspunderii <strong><strong>civil</strong>e</strong>, excluzând ideea că fiecare <strong>din</strong>tre cele două<br />
feluri de răspundere ar reprezenta o instituţie juridică distinctă.<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> păstrează viziunea dualistă asupra formelor<br />
răspunderii <strong><strong>civil</strong>e</strong> contractuale şi delictuale, definind fiecare formă<br />
şi reglementând, ulterior, în chip unitar clauzele exoneratoare de<br />
răspundere.<br />
Astfel, art. 1349 <strong>din</strong> <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> se referă la<br />
răspunderea delictuală, prevăzând că orice persoană are<br />
îndatorirea să respecte regulile de conduită pe care legea sau<br />
obiceiul locului le impune şi să nu aducă atingere, prin acţiunile<br />
sau inacţiunile sale, drepturilor sau intereselor legitime ale altor<br />
persoane (alin. 1). Textul adaugă că cel care, având discernământ,<br />
încalcă această îndatorire răspunde de toate prejudiciile cauzate,<br />
fiind obligat să le repare integral. Este de menţionat că prevederile<br />
menţionate nu disting, cât priveşte obligaţia de reparare, între<br />
prejudiciile patrimoniale şi cele nepatrimoniale (morale).<br />
Obligaţia de reparare a prejudiciilor fără caracter patrimonial este<br />
consacrată prin alte prevederi exprese ale <strong>Cod</strong>ului (de pildă, art.<br />
253 alin. 4).<br />
204
Revenind la prevederile art. 1139 alin. 1 şi 2, vom observa<br />
că acestea leagă angajarea răspunderii delictuale nu numai de<br />
nerespectarea legii, ci şi de încălcarea „obiceiului locului”, ceea<br />
ce poate duce la dificultăţi în stabilirea culpei autorului faptei şi<br />
nu pare a răspunde cerinţelor unei societăţi cu adevărat moderne.<br />
Pe de altă parte, este de remarcat faptul că textul consacră expres<br />
potenţialul cauzator de prejudicii al inacţiunii şi, de aici,<br />
posibilitatea angajării răspunderii şi în această ipoteză.<br />
Alte cazuri, în care răspunderea delictuală are în vedere nu<br />
fapta proprie a celui chemat să răspundă, ci fapta altei persoane,<br />
sau răspunderea pentru pagube cauzate de lucruri ori de animale<br />
sunt enunţate în alin. 3 al art. 1349 <strong>din</strong> N.C.civ.<br />
Reglementarea cuprinsă în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> nu se aplică în<br />
cazul răspunderii pentru prejudiciile cauzate de produsele cu<br />
defecte, aceasta stabilindu-se prin legi speciale (art.1349 alin. 4).<br />
Cât priveşte răspunderea contractuală, art. 1350 alin. 1<br />
N.C.civ. enunţă principiul potrivit căruia orice persoană trebuie<br />
să-şi execute obligaţiile pe care le-a contractat. Atunci când, fără<br />
justificare, nu îşi îndeplineşte această îndatorire, ea este<br />
răspunzătoare de prejudiciul cauzat celeilalte părţi şi este obligată<br />
să repare acest prejudiciu, în condiţiile legii (alin. 2).<br />
Şi, în fine, punând capăt discuţiilor purtate îndelung în<br />
doctrină cu privire la dreptul de opţiune între temeiul contractual<br />
şi cel delictual ale răspunderii <strong><strong>civil</strong>e</strong> şi la cumulul celor două<br />
forme ale răspunderii, art. 1350 alin. 3 <strong>din</strong> N.C.civ. stabileşte că,<br />
dacă prin lege nu se prevede altfel, niciuna <strong>din</strong>tre părţi nu poate<br />
înlătura aplicarea regulilor răspunderii contractuale pentru a<br />
opta în favoarea altor reguli, care i-ar fi mai favorabile.<br />
13.2. Cauzele exoneratoare de răspundere<br />
Potrivit art.1351 alin. 1 <strong>din</strong> N.C.civ., răspunderea este<br />
înlăturată dacă prejudiciul este cauzat de forţă majoră sau de caz<br />
205
fortuit. Prevederile textului sunt, însă, dispozitive, astfel încât<br />
părţile pot conveni contrariul; este vorba, desigur, în acest caz,<br />
despre răspunderea contractuală, deoarece în cazul răspunderii<br />
delictuale părţile n-au cum să convină asupra agravării<br />
răspunderii. În alţi termeni, în acest <strong>din</strong> urmă caz prevederile art.<br />
1351 N.C.civ. au caracter imperativ.<br />
Art. 1351 alin. 1 şi 2 cuprinde definiţii sintetice şi cu mare<br />
aplicabilitate practică ale forţei majore şi cazului fortuit. Astfel,<br />
forţa majoră este orice eveniment extern, imprevizibil, absolut<br />
invincibil şi inevitabil.<br />
La rândul său, cazul fortuit este definit ca un eveniment ce<br />
nu poate fi prevăzut şi nici împiedicat de către cel care ar fi fost<br />
chemat să răspundă dacă evenimentul nu s-ar fi produs (art. 1351<br />
alin. 3).<br />
O consecinţă logică a valorii exoneratoare a fiecăreia<br />
<strong>din</strong>tre cele două cauze menţionate face obiectul alineatului final al<br />
art. 1351, potrivit căruia dacă, potrivit legii, debitorul este<br />
exonerat de răspundere contractuală pentru un caz fortuit, el<br />
este, de asemenea, exonerat şi în caz de forţă majoră; această<br />
dispoziţie are, însă, în vedere numai răspunderea contractuală,<br />
astfel cum rezultă chiar <strong>din</strong> text.<br />
Fapta victimei (sau a creditorului) poate exclude, în<br />
întregime ori numai parţial, răspunderea <strong>civil</strong>ă a pârâtului; potrivit<br />
art. 1352 N.C.civ., nu numai fapta victimei, ci şi fapta terţului<br />
înlătură răspunderea, chiar dacă nu au trăsături similare forţei<br />
majore, însă numai în cazurile în care, potrivit legii sau<br />
convenţiei părţilor (răspunderea contractuală), cazul fortuit este<br />
exonerator de răspundere.<br />
Această <strong>din</strong> urmă condiţie nu este prevăzută de lege. În<br />
prezent, spre a se apăra de răspundere, pârâtul poate invoca fapta<br />
ilicită şi culpabilă a victimei. Pentru această situaţie, doctrina şi<br />
jurisprudenţa disting după cum culpa sau răspunderea pârâtului nu<br />
este prezumată sau când o asemenea prezumţie legală există.<br />
206
În prima ipoteză, victima este obligată să dovedească<br />
existenţa tuturor condiţiilor răspunderii, inclusiv a faptei ilicite şi<br />
a culpei autorului. Răspunderea pârâtului va fi diminuată, în<br />
situaţia respectivă, dacă şi în măsura în care el va proba că<br />
prejudiciul a fost cauzat nu numai de fapta sa, ci şi de fapta ilicită<br />
şi culpabilă a victimei. Prin urmare, despăgubirea datorată de<br />
pârât va fi proporţională cu contribuţia sa la producerea pagubei;<br />
suportarea reparaţiei urmează a fi împărţită între pârât şi victimă.<br />
Victima are, însă, o situaţie mai favorabilă în ipoteza în care culpa<br />
ori răspunderea pârâtului sau existenţa raportului de cauzalitate,<br />
sunt prezumate. Pârâtul va trebui să se apere înlăturând prezumţia<br />
respectivă şi dove<strong>din</strong>d că paguba în întregime ori numai o parte<br />
<strong>din</strong> ea a fost provocată prin fapta victimei. În materie contractuală,<br />
aceasta va însemna dovedirea, de către debitor, a faptului că<br />
executarea obligaţiilor sale a fost cu neputinţă <strong>din</strong> cauza faptei<br />
culpabile a creditorului. Sub imperiului <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, fapta<br />
victimei ori fapta unui terţ va avea efect exonerator numai cu<br />
observarea condiţiei prevăzute de art. 1352.<br />
Mai precizăm că, în prezent ca şi în viitor, dacă alături de<br />
fapta pârâtului, fapta terţului a contribuit la cauzarea pagubei,<br />
terţul va avea poziţie de coautor; drept urmare, cei doi vor<br />
răspunde solidar faţă de victimă.<br />
Revenind la forţa majoră şi la cazul fortuit, vom remarca<br />
faptul că, după părerea noastră, definirea prin lege a acestor cauze<br />
de exonerare nu este de natură să pună cu totul capăt<br />
controverselor existente în doctrină.<br />
În ambele cazuri, în reglementarea legală este vorba despre<br />
evenimente imprevizibile şi invincibile: forţa majoră este absolut<br />
invincibilă şi inevitabilă – ceea ce ar însemna nu numai că<br />
evenimentul este invincibil, ci şi că nici măcar nu poate fi ocolit,<br />
că este, aşadar, insurmontabil.<br />
Cât priveşte forţa majoră, reglementarea dată de <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong><br />
<strong>civil</strong>, dorindu-se a fi fermă şi categorică, devine tautologică,<br />
deoarece adjectivul „invincibil” nu suportă grade de comparaţie şi<br />
207
nici caracterizări ca aceea de „absolut”. În schimb, în definirea<br />
cazului fortuit, deşi formulările se vor mai puţin categorice, este<br />
vorba, de fapt, despre aceleaşi caractere ale evenimentului<br />
exonerator – care, neputând fi prevăzut, este imprevizibil şi<br />
neputând fi împiedicat, este invincibil. Mai mult decât atât,<br />
credem – în sensul unei părţi a doctrinei – că, de fapt, ceea ce<br />
contează decisiv în caracterizarea unui eveniment ca fiind forţă<br />
majoră sau caz fortuit este caracterul său invincibil, insurmontabil<br />
şi mai puţin faptul că nu a putut fi prevăzut. Textul adaugă, în<br />
cazul forţei majore, că este vorba despre un eveniment extern, fără<br />
a preciza ce anume se are în vedere în comparaţie cu cazul fortuit.<br />
O reglementare expresă are în vedere cazul în care forţa<br />
majoră ori cazul fortuit au contribuit la cauzarea unui prejudiciu,<br />
alături de fapta săvârşită, cu intenţie ori <strong>din</strong> culpă, de către autor,<br />
caz în care autorul va fi ţinut doar pentru partea de prejudiciu ce i<br />
se datorează (art. 1371 N.C.civ.).<br />
În general, potrivit prevederii aceluiaşi articol, culpa<br />
comună atrage răspunderea <strong>civil</strong>ă numai pentru partea de<br />
prejudiciu cauzată de autor (restul urmând a fi suportat de<br />
victimă). Consacrarea principiului răspunderii proporţionale cu<br />
contribuţia efectivă la producerea prejudiciului va pune capăt, în<br />
viitor, controverselor doctrinare privind suportarea prejudiciului în<br />
ipoteza culpei comune.<br />
Exercitarea normală a unui drept subiectiv exclude<br />
caracterul ilicit al faptei şi, deci, înlătură răspunderea (neminem<br />
laedit qui suo jure utitur), dar numai dacă fapta a fost săvârşită cu<br />
intenţia de a vătăma pe altul (art. 1353 N.C.civ.).<br />
Un progres în reglementarea cauzelor exoneratoare de<br />
răspundere se referă la precizarea expresă a faptului că nu poate fi<br />
obţinută, de către victimă, repararea pagubei provocată de<br />
persoana care i-a acordat ajutor în mod dezinteresat ori de<br />
lucrul, animalul ori edificiul de care s-a folosit în mod gratuit,<br />
dar numai dacă nu s-ar dovedi intenţia sau culpa gravă a celui<br />
care, potrivit legii, ar fi chemat să răspundă (art. 1354 N.C.civ.).<br />
208
Excluderea sau limitarea răspunderii contractuale pe calea<br />
unui anunţ, adus sau nu la cunoştinţa publicului, poate produce<br />
efecte doar dacă cel care îl invocă face dovada că victima<br />
cunoştea existenţa anunţului la momentul încheierii contractului;<br />
răspunderea delictuală nu poate fi, la rândul ei, limitată sau<br />
exclusă printr-un anunţ, dar un asemenea anunţ poate avea ca<br />
efect, în sensul art. 1356 alin. 2, aplicarea regulilor legale privind<br />
culpa comună.<br />
Deşi <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> nu o spune expres, părţile pot conveni<br />
ca răspunderea să existe şi în cazul în care paguba este cauzată de<br />
forţa majoră sau de cazul fortuit; este ceea ce rezultă <strong>din</strong> art. 1351<br />
alin. 1 <strong>din</strong> N.C.civ. Sunt, tot astfel, valabile clauzele care exclud<br />
răspunderea pentru pagube cauzate printr-o simplă imprudenţă sau<br />
neglijenţă bunurilor victimei; dar nu se poate exclude sau limita<br />
prin convenţie sau act unilateral răspunderea pentru prejudiciul<br />
material cauzat altuia cu intenţie sau <strong>din</strong> culpă gravă.<br />
Dispoziţii legale cu deosebire importante pentru domeniul<br />
asistenţei medicale sunt cele cuprinse în art. 1355 alin. 3 şi 4<br />
N.C.civ. Potrivit acestora, răspunderea pentru prejudiciile cauzate<br />
integrităţii fizice sau psihice ori sănătăţii nu poate fi înlăturată ori<br />
diminuată decât în condiţiile legii; pe de altă parte, declaraţia de<br />
acceptare a riscului producerii unui prejudiciu nu reprezintă,<br />
prin ea însăşi, renunţarea victimei la dreptul de a obţine<br />
despăgubiri.<br />
Art. 1357 N.C.civ. cuprinde reglementarea unui principiu<br />
consacrat în prezent de art. 998-999 C.civ. În redactarea actuală,<br />
„Orice faptă a omului, care cauzează altuia un prejudiciu, obligă<br />
pe acela <strong>din</strong> a cărui greşeală s-a ocazionat, a-l repara” (art. 998);<br />
„Omul este responsabil nu numai de prejudiciul ce a cauzat prin<br />
fapta sa, dar şi acela ce a cauzat prin neglijenţa sau imprudenţa sa”<br />
(art. 999).<br />
Noua reglementare, mai sistematică şi mai clară,<br />
exprimă aceleaşi principii. Potrivit art. 1357 N.C.civ., „Cel care<br />
209
cauzează altuia un prejudiciu printr-o faptă ilicită, săvârşită cu<br />
intenţie sau <strong>din</strong> culpă, este obligat să îl repare” (alin. 1); tot astfel,<br />
„autorul prejudiciului răspunde pentru cea mai uşoară culpă”<br />
(alin. 2).<br />
Întreaga reglementare a răspunderii <strong><strong>civil</strong>e</strong> delictuale are la<br />
bază, în noua reglementare consacrată prin <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, ideea<br />
de culpă. Cazurile în care răspunderea poate fi angajată în lipsa<br />
culpei, astfel cum ele se înfăţişează în cadrul noii reglementări,<br />
vor fi semnalate mai târziu.<br />
Ni se pare importantă, însă, soluţia aleasă de legiuitor<br />
pentru ipoteza în care fapta prejudiciabilă a fost săvârşită fără<br />
discernământ. Remarcăm, mai întâi, că <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> păstrează<br />
principiile stabilirii discernământului, aşa cum s-au conturat ele<br />
în lumina reglementării legale în doctrină şi jurisprudenţă. Astfel,<br />
minorul sub 14 ani şi persoana pusă sub interdicţie judecătorească<br />
sunt prezumaţi relativ a nu avea discernământ, în timp ce minorul<br />
ce a împlinit 14 ani poate fi exonerat de răspundere doar dacă<br />
dovedeşte că nu a avut discernământ la săvârşirea faptei.<br />
O stare, chiar vremelnică, de tulburare a minţii poate, de<br />
asemenea, să exonereze de obligaţia de despăgubire pe autorul<br />
faptei, dar numai dacă această stare nu îi este imputabilă.<br />
Pornind de la unele hotărâri judecătoreşti şi de la o serie de<br />
propuneri ale doctrinei, <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> consacră, sub imperiul<br />
principiilor echităţii, obligaţia subsidiară de indemnizare a<br />
victimei, ori de câte ori, autorul faptei fiind lipsit de<br />
discernământ, nu poate fi angajată nici răspunderea persoanei<br />
ce avea, potrivit legii, îndatorirea de a-l supraveghea. Într-o<br />
asemenea ipoteză, autorul faptei nu va fi scutit de plata unei<br />
indemnizaţii către victimă; indemnizaţia va fi stabilită într-un<br />
cuantum echitabil, ţinându-se seama de starea patrimonială a<br />
părţilor. Pare evident, în cadrul consacrării legislative a acestei<br />
soluţii, că nu ne mai aflăm pe tărâmul răspunderii <strong><strong>civil</strong>e</strong> propriuzise,<br />
lucru dovedit şi de faptul că legea nu mai vorbeşte despre<br />
obligaţia autorului de a despăgubi victima, ci de a-i plăti o<br />
210
indemnizaţie care, cel mai adesea, va fi mai mică decât prejudiciul<br />
efectiv suferit; este, însă, neîndoielnic, după părerea noastră, că<br />
indemnizaţia nu va putea depăşi cuantumul pagubei suferite de<br />
victimă.<br />
Noua reglementare obligă, pe de altă parte, la repararea<br />
pagubei constând în lezarea unui interes legitim, serios şi care<br />
creează, prin felul în care se manifestă, aparenţa unui drept<br />
subiectiv. Literatura juridică şi jurisprudenţa au admis şi până în<br />
prezent, repararea pagubei create prin vătămarea unui interes, cu<br />
condiţia ca acesta să fi avut un caracter de stabilitate, o<br />
permanenţă suficientă spre a justifica presupunerea că ar fi<br />
continuat şi în viitor; pe de altă parte, se cere – condiţie însuşită de<br />
textul menţionat al <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> (art. 1359) – ca interesul a<br />
cărui reparare se pretinde să fi fost licit şi moral. Această ultimă<br />
caracterizare nu este reprodusă de text, dar putem presupune că ea<br />
a fost absorbită în cerinţa ca interesul să fi fost licit.<br />
Legitima apărare (art. 1360) nu exclude, pentru cazul în<br />
care autorul a săvârşit o infracţiune prin depăşirea limitelor<br />
apărării legitime, obligaţia de a plăti agresorului o indemnizaţie<br />
adecvată şi echitabilă; trebuie observat că, şi de data aceasta, legea<br />
nu vorbeşte despre o despăgubire, aşadar nu are în vedere<br />
repararea prejudiciului; caracterul adecvat şi echitabil al<br />
indemnizaţiei urmează, desigur, să fie stabilit de instanţa de<br />
judecată.<br />
Pe de altă parte, starea de necesitate (art. 1361 N.C.civ.)<br />
nu reprezintă o cauză exoneratoare de răspundere pentru acela<br />
care a distrus sau a deteriorat bunurile altuia pentru a se apăra<br />
pe sine ori bunurile proprii de la un prejudiciu ori pericol<br />
iminent. Numai că în acest caz repararea prejudiciului cauzat<br />
victimei nu urmează regulile răspunderii <strong><strong>civil</strong>e</strong> obişnuite, ci<br />
regulile aplicabile îmbogăţirii fără justă cauză.<br />
În toate cazurile în care fapta păgubitoare a fost săvârşită<br />
sub imperiul legitimei apărări sau al stării de necesitate, în<br />
211
interesul unei terţe persoane, terţul va putea fi acţionat de victimă<br />
în temeiul îmbogăţirii fără justă cauză; este vorba, şi aici, despre<br />
o noutate reprezentând consacrarea unei soluţii de jurisprudenţă<br />
(art. 1362 N.C.civ.).<br />
Potrivit art. 1363 N.C.civ., o persoană se poate exonera<br />
de răspunderea pentru paguba cauzată prin divulgarea<br />
secretului comercial dove<strong>din</strong>d că fapta a fost impusă de<br />
împrejurări grave ce priveau sănătatea sau siguranţa publică. În<br />
schimb, îndeplinirea unei activităţi impuse ori permise de lege,<br />
ca şi or<strong>din</strong>ul superiorului nu exonerează de răspundere pe acela<br />
care putea să îşi dea seama de caracterul ilicit al faptei sale (art.<br />
1364).<br />
Vom semnala, în fine, textul art. 1370 N.C.civ., care,<br />
pentru ipoteza în care prejudiciul a fost cauzat prin acţiunea<br />
simultană sau succesivă a mai multor persoane şi nu se poate<br />
stabili cine l-a cauzat, toate persoanele vor răspunde solidar faţă<br />
de victimă (art.1370).<br />
13.3. Răspunderea pentru fapta altuia<br />
Răspunderea pentru fapta altuia este simplificată în noua<br />
reglementare. Ea se referă, potrivit art. 1372-1374, la răspunderea<br />
pentru fapta minorului sau a celui pus sub interdicţie şi la<br />
răspunderea comitenţilor pentru prepuşi. În primul caz, cel care,<br />
în virtutea legii, a unui contract ori a unei hotărâri judecătoreşti<br />
este obligat să supravegheze un minor sau o persoană pusă sub<br />
interdicţie răspunde de prejudiciul cauzat altora de aceste <strong>din</strong><br />
urmă persoane. Răspunderea revine, în principal, părinţilor<br />
minorului ori tutorelui acestuia sau al interzisului (art. 104 şi urm.<br />
N.C.civ.).<br />
Cât priveşte răspunderea celor obligaţi să supravegheze pe<br />
minor sau pe interzis, <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> precizează – într-o manieră<br />
superfluă, după părerea noastră – că aceasta subzistă chiar şi în<br />
cazul în care făptuitorul nu răspunde pentru fapta proprie, fiind<br />
212
lipsit de discernământ. Cât priveşte limitele acestei răspunderi şi,<br />
de fapt, temeiul ei, alin. final al art.1372 N.C.civ. prevede că<br />
persoana obligată la supraveghere va fi exonerată de răspundere<br />
numai dacă dovedeşte că nu a putut împiedica fapta prejudiciabilă.<br />
Reglementarea cuprinsă în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> va determina,<br />
neîndoielnic, schimbarea jurisprudenţei în materie, dar, după<br />
părerea noastră, ea este pe deplin compatibilă cu ideea prezumţiei<br />
de culpă a părinţilor (ori, în noile prevederi, a altor persoane<br />
chemate să răspundă). Este o prezumţie ce poate fi înlăturată de<br />
cei în cauză, prin dovada faptului că nu au putut împiedica fapta<br />
prejudiciabilă. Aceasta cu atât mai mult cu cât părinţii vor fi<br />
exoneraţi de răspundere dacă dovedesc că sunt îndeplinite<br />
cerinţele răspunderii persoanei care avea obligaţia de<br />
supraveghere a minorului (art. 1374 alin. 1).<br />
Ar rezulta, aşadar, că, în cazul la care ne referim, nu este<br />
vorba despre o răspundere obiectivă, ci despre o răspundere<br />
bazată pe culpa prezumată a persoanelor responsabile.<br />
Art. 1373 N.C.civ. reglementează răspunderea comitenţilor<br />
pentru prepuşi. Textul prevede obligaţia comitentului de a repara<br />
prejudiciul cauzat de prepuşii săi ori de câte ori fapta săvârşită de<br />
aceştia are legătură cu atribuţiile sau cu scopul funcţiilor<br />
încre<strong>din</strong>ţate. Potrivit textului, comitent este acela care, în virtutea<br />
unui contract ori în temeiul legii, exercită direcţia, supravegherea<br />
şi controlul asupra celui care îndeplineşte anumite funcţii sau<br />
însărcinări în interesul său ori al altuia. Alin. 3 al articolului<br />
menţionat nu stabileşte, de fapt, o cauză de exonerare a<br />
comitentului, ci reia una <strong>din</strong> condiţiile esenţiale ale răspunderii,<br />
anume aceea că fapta prepusului să fie săvârşită în legătură cu<br />
atribuţiile sau cu scopul funcţiilor încre<strong>din</strong>ţate de comitent. Textul<br />
precizează că nu va răspunde comitentul dacă dovedeşte că<br />
victima cunoştea ori putea să cunoască, la data săvârşirii faptei, că<br />
prepusul a acţionat fără nicio legătură cu atribuţiile sau cu<br />
scopul funcţiilor încre<strong>din</strong>ţate. Cu alte cuvinte, lipsa legăturii între<br />
faptă şi atribuţiile încre<strong>din</strong>ţate prepusului nu este suficientă spre a<br />
213
exonera de răspundere pe comitent, ci este nevoie ca aceasta să fi<br />
fost cunoscută sau să fi putut fi cunoscută de victimă la momentul<br />
săvârşirii faptei. O asemenea condiţie, firească în cadrul<br />
contractului de mandat, nu pare a avea o explicaţie în cadrul<br />
răspunderii <strong><strong>civil</strong>e</strong>; aceasta cu toate că textul nu face decât să<br />
consacre opinia exprimată deja în literatura de specialitate.<br />
Este de observat că reglementarea privind răspunderea<br />
comitentului pentru prepus nu prevede posibilitatea exonerării<br />
comitentului în anumite condiţii, aşa cum s-a prevăzut în cazul<br />
răspunderii pentru fapta minorului ori a celui pus sub interdicţie.<br />
Putem conchide, în aceste condiţii, că legiuitorul a avut în vedere<br />
stabilirea unei răspunderi obiective a comitentului, întemeiată, de<br />
pildă, pe ideea de risc, oricum a unei răspunderi fără culpă.<br />
În prezenţa unor caractere diferite ale celor două cazuri de<br />
răspundere pentru fapta altuia, apare a fi deosebit de însemnată<br />
precizarea <strong>din</strong> alin. 2 al art. 1374 N.C.civ., în sensul că nicio altă<br />
persoană în afara comitentului nu răspunde pentru fapta<br />
minorului care avea calitatea de prepus; în cazul în care, însă,<br />
comitentul este părintele minorului care a comis fapta ilicită,<br />
victima are dreptul de a opta asupra temeiului răspunderii.<br />
Este de subliniat că reglementarea dată, prin dispoziţiile<br />
<strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, răspunderii pentru fapta altuia, nu se mai referă<br />
la răspunderea institutorilor sau ucenicilor, după caz, ce se află<br />
sub a lor supraveghere, actualmente prevăzută de art. 1000 alin. 4<br />
C.civ. Dispoziţiile legale respective vor fi abrogate odată cu<br />
intrarea în vigoare a <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>; ele erau, practic, căzute în<br />
desuetu<strong>din</strong>e.<br />
13.4. Răspunderea pentru prejudiciul cauzat de animale sau<br />
de lucruri<br />
Răspunderea pentru prejudiciul cauzat atât de animale, cât<br />
şi de lucruri este, în redactarea expresă a <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> (art.<br />
214
1375 şi art. 1376), independentă de orice culpă, aşadar o<br />
răspundere obiectivă.<br />
În ambele cazuri, răspunderea este condiţionată de<br />
exercitarea pazei animalului sau, după caz, a lucrului.<br />
Răspunderea pentru prejudiciile cauzate de animal revine<br />
proprietarului acestuia sau celui care se serveşte de el, chiar dacă<br />
animalul a scăpat de sub paza sa.<br />
Tot astfel, pentru prejudiciile cauzate de lucruri<br />
răspunderea revine proprietarului sau celui care, în temeiul legii<br />
ori al unui contract, sau chiar numai în fapt exercită controlul şi<br />
supravegherea asupra lucrului şi se serveşte de acesta în interes<br />
propriu. Astfel definită noţiunea de pază, ea se aplică şi în cazul<br />
prejudiciilor cauzate de animale (art. 1377 <strong>din</strong> N.C.civ.).<br />
Prin reglementarea legală a răspunderii pentru lucruri va<br />
înceta caracterul jurisprudenţial al răspunderii, pornite de la<br />
formularea neutră a alin. 1 al art. 1000 <strong>din</strong> C.civ.; cele mai multe<br />
<strong>din</strong>tre demersurile teoretice şi <strong>din</strong>tre soluţiile practicii<br />
judecătoreşti vor fi, după părerea noastră, păstrate.<br />
Noutăţile noii reglementări – ele însele consacrări<br />
legislative ale unor soluţii existente în doctrină şi în jurisprudenţă<br />
– se referă, de pildă, la aplicarea principiilor răspunderii pentru<br />
lucruri în ipoteza coliziunii unor vehicule ori în cazuri similare,<br />
în asemenea situaţii, potrivit art. 1376 alin. 2, sarcina reparării<br />
tuturor prejudiciilor va reveni numai celui a cărui faptă culpabilă<br />
întruneşte, faţă de ceilalţi, condiţiile forţei majore. Iată, aşadar,<br />
în plin domeniu al răspunderii obiective, o reglementare în care<br />
răspunderea celui în a cărui pază se află lucrul depinde de o<br />
anume caracterizare a culpei celui care urmează să repare<br />
pagubele.<br />
Noul cod <strong>civil</strong> păstrează răspunderea pentru ruina<br />
edificiului (art. 1378); aceasta revine proprietarului şi este<br />
condiţionată de faptul că pagubele au fost cauzate de lipsa<br />
întreţinerii ori de un viciu de construcţie.<br />
Un text nou, care consacră o nouă formă de răspundere,<br />
alternativă faţă de cea pentru lucruri, este acela al art. 1379 alin. 1<br />
215
N.C.civ., potrivit căruia cel care ocupă un imobil, chiar fără<br />
niciun titlu, răspunde pentru prejudiciul cauzat prin căderea<br />
sau aruncarea <strong>din</strong> imobil a unui lucru. Dacă, în acest caz, sunt<br />
îndeplinite şi condiţiile răspunderii pentru lucruri, victima are un<br />
drept de opţiune spre a obţine repararea pagubei (alin. 2).<br />
În ipoteza avută în vedere de art. 1379 nu este nevoie să se<br />
dovedească faptul că lucrul ce a pricinuit paguba era în paza celui<br />
chemat să răspundă şi nici existenţa culpei acestuia; această <strong>din</strong><br />
urmă opinie porneşte de la constatarea că cele două forme<br />
răspundere sunt echivalente, de vreme ce legiuitorul îngăduie<br />
victimei o opţiune între ele.<br />
13.5. Repararea prejudiciului în cadrul răspunderii delictuale<br />
Repararea prejudiciului în cadrul răspunderii delictuale<br />
reprezintă pentru victimă un drept ce se naşte <strong>din</strong> ziua în care<br />
acesta este cauzat (art. 1381 alin. 1 N.C.civ.), chiar dacă dreptul<br />
nu poate fi valorificat imediat. Principiul răspunderii solidare a<br />
celor ţinuţi la reparaţie faţă de victimă a fost păstrat în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong><br />
<strong>civil</strong> (art. 1382). Cel care a plătit integral despăgubirea are un<br />
drept de regres împotriva celorlalţi pentru ceea ce depăşeşte partea<br />
<strong>din</strong> despăgubire ce corespunde propriei sale contribuţii la<br />
producerea pagubei (art. 1384).<br />
La rândul său, va beneficia de dreptul de regres şi cel care<br />
răspunde pentru fapta altuia; acest drept nu va putea, totuşi, să fie<br />
exercitat când cel care a cauzat prejudiciul nu este răspunzător<br />
pentru acesta. Dacă cel răspunzător pentru fapta altuia este statul,<br />
Ministerul Finanţelor se va întoarce în mod obligatoriu, pe cale<br />
judiciară, împotriva celui ce a cauzat paguba, dacă acesta<br />
răspunde, potrivit legii, pentru producerea pagubei (art. 1384 alin.<br />
1 şi 2 N.C.civ.).<br />
Orice prejudiciu dă drept reparaţie (art. 1381 alin. 1<br />
N.C.civ.).<br />
Prejudiciul se acoperă integral, dacă legea nu prevede<br />
altfel (art. 1385 N.C.civ.). Despăgubirea trebuie să acopere atât<br />
216
pierderea suferită de victimă (damnum emergens), cât şi câştigul<br />
pe care l-ar fi putut realiza în condiţii obişnuite (lucrum cessans).<br />
În ce priveşte pierderea şansei de a obţine un avantaj, aceasta<br />
prilejuieşte o reparaţie proporţională cu probabilitatea obţinerii<br />
avantajului (art. 1385 alin. final).<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> prevede (art. 1385 alin. 2) că pot fi<br />
acordate despăgubiri şi pentru un prejudiciu viitor, dacă<br />
producerea lui este neîndoielnică.<br />
Repararea prejudiciului se face (de regulă) în natură, prin<br />
restabilirea situaţiei anterioare (art. 1386 alin. 1 N.C.civ.); dacă<br />
acest lucru nu este posibil sau dacă victima nu este interesată întro<br />
asemenea reparaţie, se va plăti o despăgubire stabilită prin<br />
acordul părţilor sau, după caz, de instanţă. În stabilirea<br />
cuantumului despăgubirii se va avea în vedere, dacă legea nu<br />
prevede altfel, data producerii pagubei (art. 1386 alin. 2<br />
N.C.civ.). În cazul prejudiciului viitor despăgubirea va putea fi<br />
modificată ori chiar suprimată, în funcţie de mărimea ulterioară a<br />
pagubei (art. 1386 alin. final).<br />
Vătămarea integrităţii corporale ori a sănătăţii produce, în<br />
primul rând, un prejudiciu patrimonial reglementat prin art. 1387-<br />
1389 N.C.civ., în timp ce, pentru aceleaşi vătămări poate fi<br />
acordată, în condiţiile art. 1391 o despăgubire. Cât priveşte<br />
repararea pagubei cu caracter patrimonial, despăgubirea pentru<br />
vătămarea integrităţii corporale sau a sănătăţii va cuprinde<br />
echivalentul câştigului <strong>din</strong> muncă de care victima a fost lipsită<br />
sau nu îl mai poate dobândi, precum şi cheltuielile de îngrijire<br />
medicală şi, dacă este cazul, orice alte prejudicii materiale, ca de<br />
pildă cheltuielile determinate de sporirea nevoilor de viaţă ale<br />
victimei.<br />
Despăgubirea pentru prejudiciile cauzate prin moartea<br />
unei persoane va fi acordată numai celor îndreptăţiţi la<br />
întreţinere <strong>din</strong> partea celui decedat şi numai în mod excepţional şi<br />
217
celui căruia victima îi presta în mod curent întreţinere fără să fi<br />
fost legal obligată (art. 1390 N.C.civ.). Este îndreptăţit la<br />
restituirea cheltuielilor făcute pentru îngrijirea sănătăţii victimei<br />
sau, după caz, pentru înmormântarea acesteia, cel care a făcut<br />
aceste cheltuieli (art. 1392 N.C.civ.).<br />
Repararea prejudiciilor fără caracter patrimonial produse<br />
prin vătămarea sănătăţii ori a integrităţii corporale (art. 1391<br />
N.C.civ.) va putea avea în vedere, în principiu, restrângerea<br />
posibilităţilor de viaţă familială şi socială, suferită de victimă.<br />
Mai pot fi acordate despăgubiri şi ascendenţilor, descendenţilor,<br />
fraţilor, surorilor şi soţului supravieţuitor pentru durerea<br />
încercată prin moartea victimei, prin aplicarea unei prezumţii<br />
legale privind existenţa unor asemenea suferinţe. Art. 1391<br />
îngăduie, totuşi, acordarea unor despăgubiri şi altor persoane care<br />
ar dovedi existenţa unui asemenea prejudiciu.<br />
Amintim că, prevederile art. 253-256 N.C.civ. rămânând<br />
aplicabile, persoana fizică ale cărei drepturi nepatrimoniale au<br />
fost lezate sau ameninţate poate cere despăgubiri ori, după caz, o<br />
reparaţie patrimonială pentru prejudiciul, chiar nepatrimonial, care<br />
i-a fost cauzat, dacă vătămarea este imputabilă autorului faptei<br />
prejudiciabile (art. 253 alin. 1). Textul precizează că, în aceste<br />
cazuri, dreptul la acţiune este supus prescripţiei extinctive.<br />
În fine, precizăm că în cazul în care despăgubirea decurge<br />
<strong>din</strong>tr-un fapt supus de legea penală unei prescripţii mai lungi decât<br />
cea <strong>civil</strong>ă, termenul respectiv se aplică şi dreptului la acţiune în<br />
răspundere <strong>civil</strong>ă.<br />
218
14.1. Consideraţii generale<br />
CAPITOLUL XIV<br />
CONTRACTELE SPECIALE<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> defineşte contractul ca fiind acordul de<br />
voinţă <strong>din</strong>tre două sau mai multe persoane cu intenţia de a<br />
constitui, modifica, transmite sau stinge un raport juridic (art.<br />
1166). Prevăzând, în art. 1167 alin. 1, că toate contractele se<br />
supun regulilor generale stabilite prin <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, noua<br />
reglementare înţelege să unifice totalitatea dispoziţiilor de drept<br />
privat în această materie, renunţându-se la existenţa unor<br />
prevederi diferite în cazul obligaţiilor <strong><strong>civil</strong>e</strong> şi în acela al<br />
obligaţiilor comerciale. Reguli particulare privind anumite<br />
contracte sunt prevăzute fie în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, fie în legi speciale<br />
(art. 1167 alin. 2).<br />
Potrivit doctrinei actuale, în cazul contractelor nenumite,<br />
dacă părţile nu au prevăzut alte reguli, sunt aplicabile normele <strong>din</strong><br />
partea generală a dreptului obligaţional, dat fiind că reglementarea<br />
prevăzută pentru contractul numit cel mai înrudit este o<br />
reglementare specială, aplicabilă numai în cazurile anume<br />
prevăzute de lege.<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> prevede, însă, cu titlu de reglementare<br />
generală, că în cazul contractelor nereglementate prin lege se<br />
aplică prevederile generale în materia contractului, iar dacă<br />
acestea nu sunt îndestulătoare, regulile speciale privitoare la<br />
contractul cu care se aseamănă cel mai mult (art. 1168). Este<br />
expres prevăzută obligaţia părţilor de a acţiona cu bună cre<strong>din</strong>ţă<br />
atât la negocierea şi încheierea contractului, cât şi pe tot timpul<br />
executării sale (art. 1170); aceasta este o obligaţie ce nu poate fi<br />
înlăturată sau limitată de părţi.<br />
219
Este interesant că obligaţia de a acţiona cu bună-cre<strong>din</strong>ţă<br />
este reluată în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> cu privire la negocierile prealabile<br />
încheierii contractului, prevăzându-se că este contrară exigenţelor<br />
bunei cre<strong>din</strong>ţe conduita părţii care iniţiază sau continuă<br />
negocieri fără intenţia de a încheia contractul (art. 1183 alin. 3);<br />
partea care iniţiază, continuă sau rupe negocierile contrar bunei<br />
cre<strong>din</strong>ţe răspunde pentru prejudiciul cauzat celeilalte părţi (alin.<br />
4). Într-o asemenea ipoteză, întrucât nu suntem pe tărâm<br />
contractual, se vor aplica, în opinia noastră, regulile răspunderii<br />
<strong><strong>civil</strong>e</strong> delictuale.<br />
O reglementare modernă este aceea care obligă părţile să<br />
păstreze, în negocierile precontractuale, confidenţialitatea,<br />
indiferent dacă se încheie sau nu contractul (art. 1184); încălcarea<br />
acestei obligaţii atrage răspunderea părţii în culpă.<br />
În enumerarea principalelor categorii de contracte, <strong>noul</strong><br />
<strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> include, într-o reglementare expresă, contractul de<br />
adeziune, contractul-cadru şi contractul încheiat cu consumatorii<br />
(art. 1175-1177).<br />
Oferta este obiectul unor multiple prevederi <strong>din</strong> <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong><br />
<strong>civil</strong>. O dispoziţie nouă consideră că este suficient ca părţile să se<br />
pună de acord asupra elementelor esenţiale ale contractului,<br />
chiar dacă lasă unele elemente secundare spre a fi convenite<br />
ulterior ori încre<strong>din</strong>ţează determinarea acestora unei alte persoane.<br />
În lipsa altor posibilităţi, oricare <strong>din</strong>tre părţi va putea cere<br />
instanţei să dispună completarea contractului, ţinând seama,<br />
după împrejurări, de natura acestuia şi de intenţia părţilor (art.<br />
1182 alin. 3).<br />
Credem că intervenţia instanţelor ar putea avea loc numai<br />
în ipoteza în care părţile au acceptat această soluţie în mod expres,<br />
la încheierea contractului, altfel putându-se ajunge la violarea<br />
libertăţii contractuale a acestora.<br />
220
O serie de prevederi ale <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> urmăresc, în chip<br />
manifest, asigurarea egalităţii părţilor, protecţia partenerilor<br />
mai slabi economic, eliminarea unor clauze leonine <strong>din</strong><br />
cuprinsul contractului. Este, de pildă, cazul prevederilor <strong>din</strong> art.<br />
1203 N.C.civ., asupra clauzelor neuzuale, care condiţionează<br />
includerea valabilă în contract a anumitor clauze standard de<br />
acceptarea expresă, în scris, a acestora, de către cealaltă parte.<br />
Asemenea clauze sunt acelea care prevăd, în folosul celui care le<br />
propune, limitarea răspunderii, dreptul de a denunţa unilateral<br />
contractul, de a suspenda executarea obligaţiilor, sau care prevăd,<br />
în detrimentul celeilalte părţi, decăderea <strong>din</strong> drepturi ori <strong>din</strong><br />
beneficiul termenului, limitarea dreptului de a opune excepţii,<br />
restrângerea libertăţii de a contracta cu alte persoane, reînnoirea<br />
tacită a contractului, legea aplicabilă, clauze compromisorii sau<br />
prin care se derogă de la competenţa instanţelor judecătoreşti.<br />
Cât priveşte valabilitatea consimţământului exprimat la<br />
încheierea contractului, art. 1205 alin. 1 N.C.civ. prevede că este<br />
anulabil contractul încheiat de o persoană care, la momentul<br />
încheierii acestuia, se afla, fie şi numai vremelnic, într-o stare care<br />
o punea în neputinţă de a-şi da seama de urmările faptei sale; este<br />
neîndoielnic că dovada lipsei discernământului este în sarcina<br />
celui care cere anularea contractului. Mai mult decât atât, potrivit<br />
alineatului 2 al aceluiaşi articol, contractul încheiat de o<br />
persoană pusă ulterior sub interdicţie poate fi anulat dacă, la<br />
momentul facerii actului, cauzele punerii sub interdicţie existau şi<br />
erau îndeobşte cunoscute. Şi de astădată proba revine celui care<br />
cere anularea, dar ea este evident, mai complexă, incluzând şi<br />
caracterul notoriu al lipsei discernământului.<br />
Reglementarea viciilor de consimţământ aduce, în <strong>noul</strong><br />
<strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, inovaţii notabile. Astfel, art. 1208, care reglementează<br />
eroarea nescuzabilă, prevede în alin. 2 că eroarea de drept nu<br />
poate fi invocată în cazul dispoziţiilor legale accesibile şi<br />
previzibile. Aceasta înseamnă că, principial, aşa cum a decis<br />
221
jurisprudenţa şi până în prezent, invocarea erorii de drept ca viciu<br />
de consimţământ este admisă în dreptul românesc, în pofida<br />
principiului nemo censetur ignorare legem. Consacrând soluţia<br />
jurisprudenţei, împărtăşită şi de o parte a doctrinei, <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong><br />
stabileşte, totuşi, condiţii în care invocarea necunoaşterii legii nu<br />
este îngăduită. Dar, chiar şi aşa este de lămurit ce ar însemna, în<br />
redactarea art. 1208 alin. 2 <strong>din</strong> N.C.civ., dispoziţii legale,<br />
„inaccesibile” şi „imprevizibile”. Este sigur că termenul<br />
imprevizibil are aici un înţeles cu totul altul decât cel ce<br />
caracterizează forţa majoră.<br />
În aceeaşi materie, a viciilor de consimţământ, mai<br />
semnalăm o soluţie originală, cuprinsă în art. 1217 N.C.civ., care,<br />
în domeniul violenţei, prevede că temerea insuflată prin<br />
ameninţarea cu exerciţiul unui drept constituie violenţă dacă a<br />
fost făcută cu scopul de a obţine avantaje materiale; aici este<br />
vorba despre a nu da efecte adagiului potrivit căruia „nemine<br />
laedit qui suo iure utitur”. În realitate, soluţia la care s-a oprit<br />
legiuitorul ar putea avea temei în invocarea abuzului de drept, de<br />
vreme ce este vorba despre o ameninţare având scopul de a obţine<br />
avantaje nejustificate.<br />
Vom adăuga, în fine, că prin art. 1221, <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong><br />
extinde leziunea peste limitele reglementării actuale, în al căror<br />
cadru erau cuprinse numai acte prejudiciabile încheiate de minorul<br />
cu capacitate de exerciţiu restrânsă. Noua reglementare nu leagă<br />
existenţa leziunii de lipsa deplinei capacităţi de exerciţiu, ea<br />
fiind valabilă şi în cazul minorilor, dar şi al persoanelor având<br />
deplină capacitate de exerciţiu. Sunt, însă, prevăzute alte condiţii<br />
în prezenţa cărora există acest viciu de consimţământ (de pildă ca<br />
leziunea să depăşească o jumătate <strong>din</strong> valoarea prestaţiei<br />
promise sau executate de partea lezată), şi, în parte, alte efecte<br />
pentru leziune; astfel, victima leziunii poate să ceară, la alegerea<br />
sa, fie anularea contractului, fie reducerea obligaţiilor sale cu<br />
valoarea daunelor-interese la care ar fi îndreptăţită. Nu pot, totuşi,<br />
să fie atacate pentru leziune contractele aleatorii, tranzacţia<br />
precum şi alte contracte anume prevăzute de lege.<br />
222
Cât priveşte forma contractului, vom menţiona doar<br />
prevederea cuprinsă în art. 1245 N.C.civ., potrivit căreia<br />
contractele care se încheie prin mijloace electronice sunt supuse<br />
condiţiilor de formă prevăzute de legea specială.<br />
Interpretarea contractului se face după regulile cunoscute.<br />
Cu toate acestea, potrivit art. 1269 alin. 2 N.C.civ., stipulaţiile<br />
înscrise în contractele de adeziune se interpretează împotriva<br />
celui care le-a propus; reamintim că, de regulă, dacă un contract<br />
rămâne neclar după aplicarea regulilor de interpretare, el va fi<br />
interpretat în favoarea celui care se obligă (art. 1269 alin. 1).<br />
Actualul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> nu cuprinde dispoziţii legate de ceea ce,<br />
în doctrină, se constituie în teoria impreviziunii. În schimb, <strong>noul</strong><br />
<strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> conţine dispoziţii legate de ipoteza în care, <strong>din</strong> cauza<br />
schimbării împrejurărilor, după încheierea contractului,<br />
executarea obligaţiilor devine, pentru una <strong>din</strong>tre părţi, excesiv<br />
de oneroasă.<br />
Reglementarea consecinţelor impreviziunii porneşte,<br />
desigur, de la statornicirea principiului forţei obligatorii a<br />
contractului (art. 1270), prin care se reia formularea <strong>din</strong> actualul<br />
<strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, în sensul că un contract valabil încheiat are putere de<br />
lege între părţile contractante. Principiul este întărit prin<br />
precizarea că „părţile sunt ţinute să îşi execute obligaţiile, chiar<br />
dacă executarea lor a devenit mai oneroasă” (art. 1271 alin. 1<br />
N.C.civ.). Cu toate acestea, dacă executarea obligaţiilor unei părţi<br />
a devenit excesiv de oneroasă (alin. 2), instanţa judecătorească<br />
poate dispune fie adaptarea contractului pentru a distribui în mod<br />
echitabil între părţi pierderile şi beneficiile decurgând <strong>din</strong><br />
schimbarea împrejurărilor, fie încetarea contractului în condiţii<br />
pe care le stabileşte. Pentru aplicarea acestor prevederi este, însă,<br />
necesar ca schimbarea circumstanţelor să nu fi putut să fie avută<br />
în vedere în mod rezonabil la încheierea contractului şi cu privire<br />
la această schimbare partea lezată să trebuiască să suporte riscul<br />
producerii.<br />
223
Titlul IX al reglementării date prin <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> priveşte<br />
diferite contracte speciale. Sunt avute în vedere o serie de<br />
contracte reglementate pentru prima oară în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, ca,<br />
de pildă, contractul de furnizare, contractul de report, contractul<br />
de transport, contractul de agenţie, cel de intermediere,<br />
contractul de cont curent, de asigurare, de rentă viageră, de<br />
întreţinere, jocul şi pariul etc.<br />
Reglementarea contractelor speciale este, însă, fragmentată<br />
prin plasarea contractului de donaţie într-un cu totul alt capitol al<br />
reglementării, modalitate în care este frântă şi reglementarea<br />
materiei succesiunilor; despre această neîndemânare legislativă<br />
am mai vorbit însă, astfel că nu stăruim.<br />
14.2. Contractul de vânzare<br />
Beneficiază de o reglementare amplă (art. 1650-1762),<br />
care, însă, nu schimbă nimic fundamental în materie. Trebuie<br />
semnalat de la început că <strong>din</strong> noua reglementare lipsesc<br />
prohibirea vânzării între soţi – ceea ce, însă, nu a atras şi<br />
renunţarea la revocarea donaţiilor între aceştia, pe timpul<br />
căsătoriei – , precum şi retractul litigios (deşi actuala<br />
reglementare a acestuia a fost declarată ca fiind constituţională).<br />
Printre formele vânzării a fost reglementată vânzarea după<br />
mostră sau model, cu precizarea că, în cazul acesteia,<br />
strămutarea proprietăţii are loc la data predării bunului.<br />
Se păstrează reglementarea, în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, a unor<br />
forme „inedite” de vânzare, anume vânzarea pe încercate şi, mai<br />
ales, vânzarea pe gustate (art. 1681-1682).<br />
Una <strong>din</strong>tre problemele cele mai controversate în materia<br />
contractelor speciale este, în prezent, aceea a vânzării bunului<br />
altuia. Principial, întrucât nemo plus iuris ad alium tranfere potest<br />
quam ipse habet, vânzătorul trebuie să fie proprietarul lucrului<br />
vândut. Fără a distinge dacă părţile ştiau sau nu, la încheierea<br />
contractului, că bunul vândut nu aparţinea vânzătorului, <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong><br />
224
<strong>civil</strong> consacră, într-o reglementare sincretică, validitatea<br />
contractului de vânzare-cumpărare având ca obiect bunul altuia<br />
(art. 1683 şi urm.), prevăzând că, dacă vânzătorul nu asigură<br />
transmiterea dreptului de proprietate către cumpărător, acesta <strong>din</strong><br />
urmă poate cere rezoluţiunea contractului, restituirea preţului şi,<br />
dacă este cazul, daune-interese (art. 1683 alin. 4).<br />
O reglementare cuprinzătoare (art. 1730-1740) este<br />
consacrată de <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> dreptului de preempţiune. Este<br />
prima reglementare amplă dată în această materie după<br />
abrogarea textelor Legii fondului funciar (nr.18/1991), care<br />
reglementa dreptul de preempţiune la vânzarea terenurilor agricole<br />
situate în afara perimetrului localităţilor. Sancţiunea nerespectării<br />
de către vânzător a dreptului de preempţiune nu se limitează, în<br />
reglementarea dată de <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, la posibilitatea anulării<br />
contractului încheiat cu terţul; art. 1733 consacră o soluţie<br />
ingenioasă, prevăzând că „prin exercitarea preempţiunii,<br />
contractul de vânzare se consideră încheiat între preemptor şi<br />
vânzător în condiţiile cuprinse în contractul încheiat cu terţul,<br />
iar acest <strong>din</strong> urmă contract se desfiinţează retroactiv”. Sunt, tot<br />
astfel, stabilite regulile aplicabile în cazul concursului de<br />
preemptori (art. 1734), exercitarea dreptului în cadrul executării<br />
silite şi stingerea dreptului convenţional de preempţiune (art. 1738<br />
şi art. 1740). Art. 1737 alin. 1 N.C.civ. stabileşte că dacă dreptul<br />
convenţional la preempţiune poartă asupra unui imobil, el se<br />
notează în cartea funciară.<br />
Este reluată obligativitatea respectării dreptului de<br />
preempţiune la vânzarea unor terenuri (prevăzută anterior în<br />
Legea nr.18/1991), numai că, de această dată, ea se aplică<br />
terenurilor forestiere şi are ca beneficiar pe coproprietari sau pe<br />
vecini (art. 1746).<br />
În ce priveşte vânzarea unei moşteniri, aceasta nu se<br />
poate face, sub sancţiunea nulităţii absolute, decât în formă<br />
autentică (art. 1747 alin. 2). Potrivit art. 1750 şi art. 1751,<br />
225
vânzătorul rămâne răspunzător pentru datoriile moştenirii vândute<br />
dar, dacă nu s-a stabilit altfel, cumpărătorul va rambursa<br />
vânzătorului sumele plătite de acesta pentru datoriile şi sarcinile<br />
succesiunii, inclusiv sumele pe care moştenirea i le datorează.<br />
În cazul contractului de schimb, art. 1764 N.C.civ.<br />
trimite, în mod corespunzător, la regulile privind vânzarea; art.<br />
1765 prevede, de asemenea, că în lipsă de stipulaţie contrară,<br />
cheltuielile pentru încheierea contractului vor fi suportate în<br />
mod egal de părţi.<br />
14.3. Contractul de furnizare<br />
Contractul de furnizare este, în noua reglementare, acela<br />
prin care o parte – furnizorul – se obligă să transmită<br />
proprietatea asupra unei cantităţi determinate de bunuri şi să le<br />
predea, la unul sau mai multe termene ulterioare încheierii<br />
contractului ori în mod continuu, sau să presteze anumite<br />
servicii, la termene ulterioare sau în mod continuu, iar cealaltă<br />
parte – beneficiarul – se obligă să preia bunurile sau să<br />
primească prestarea serviciilor şi să plătească preţul lor.<br />
Dispoziţiile privind contractul de furnizare se întregesc, în mod<br />
corespunzător, cu cele privind contractul de vânzare.<br />
14.4. Contractul de report<br />
Contractul de report este acela prin care reportatorul<br />
cumpără cu plata imediată titluri de credit şi valori mobiliare<br />
circulând în comerţ şi se obligă, totodată, să revândă<br />
reportatului titluri sau valori imobiliare de aceeaşi specie la o<br />
anumită scadenţă, în schimbul unei sume determinate.<br />
Contractul de report se perfectează prin predarea titlurilor sau<br />
valorilor mobiliare, iar în cazul când acestea sunt nominative, prin<br />
îndeplinirea formalităţilor necesare pentru transmiterea lor.<br />
226
14.5. Contractul de locaţiune<br />
Contractul de locaţiune este definit ca fiind contractul prin<br />
care o parte – locatorul – se obligă să asigure celeilalte părţi –<br />
locatarul – folosinţa unui bun pentru o anumită perioadă, în<br />
schimbul unui preţ numit chirie. Locaţiunea se prezintă fie sub<br />
forma închirierii, având ca obiect bunuri imobile sau bunuri<br />
mobile, fie, atunci când se referă la bunuri agricole, sub forma<br />
arendării. În principiu, orice bun, mobil sau imobil, poate fi obiect<br />
al locaţiunii.<br />
Contractul se consideră încheiat odată ce părţile convin<br />
asupra bunului şi a preţului (art. 1781); chiria poate consta nu<br />
numai într-o sumă de bani, ci şi în orice alte bunuri ori prestaţii<br />
(art. 1780). Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> stabileşte, în art. 1783, durata maximă<br />
a locaţiunii, anume 30 de ani; dacă părţile au stipulat un termen<br />
mai lung, acesta se reduce de drept la 30 de ani.<br />
Observăm că, deşi reglementarea cuprinde reguli<br />
particulare cu privire la închirierea locuinţelor şi cu privire la<br />
arendă, nu se prevăd alte termene minime sau maxime privind<br />
încheierea contractului. În schimb, potrivit art. 1784 alin. 3<br />
N.C.civ., dacă legea nu dispune altfel, locaţiunile încheiate de<br />
persoanele care, potrivit legii, nu pot face decât acte de<br />
administrare nu vor depăşi 5 ani, ceea ce are înţelesul că, la fel ca<br />
şi în prezent, contractele de locaţiune pe o perioadă mai mare<br />
reprezintă acte de dispoziţie. Sunt prevăzute moduri de<br />
determinare a duratei locaţiunii, în cazul în care părţile nu au<br />
arătat aceasta şi nici nu au dorit să contracteze pe durată<br />
nedeterminată (art. 1785).<br />
Spre deosebire de garanţia împotriva evicţiunii,<br />
reglementată în cazul contractului de vânzare, locatorul este ţinut<br />
să îl garanteze pe locatar şi împotriva tulburărilor de fapt venind<br />
<strong>din</strong> partea unui terţ (art. 1793).<br />
Remarcăm că, potrivit art. 1798 N.C.civ., contractele de<br />
locaţiune încheiate în formă autentică, la fel cu cele încheiate prin<br />
227
înscris sub semnătură privată şi înregistrate la organele fiscale,<br />
reprezintă, în condiţiile legii, titluri executorii pentru plata chiriei.<br />
În ipoteza în care locatorul înstrăinează bunul dat în<br />
locaţiune, dreptul locatarului va fi opozabil dobânditorului: a) în<br />
cazul imobilelor înscrise în cartea funciară, dacă locaţiunea era<br />
notată în această carte; b) în cazul altor imobile, dacă data certă a<br />
locaţiunii este anterioară datei certe a înstrăinării; c) în cazul<br />
mobilelor supuse unor formalităţi de publicitate, dacă locatarul a<br />
îndeplinit acele formalităţi; d) în cazul celorlalte mobile, dacă, la<br />
data înstrăinării, bunul se afla în folosinţa locatarului (art. 1811).<br />
Reguli speciale sunt stabilite în cazul închirierii de<br />
locuinţe. Acestea se referă la denunţarea închirierii în ipoteza în<br />
care contractul era încheiat cu sau fără determinarea duratei<br />
(art. 1824 şi art. 1825). Legea consacră un drept de preferinţă al<br />
chiriaşului la încheierea unui nou contract de închiriere, cu<br />
condiţia să-şi fi executat obligaţiile născute în baza închirierii<br />
anterioare (art. 1828).<br />
În toate cazurile, dacă prin lege nu se prevede altfel,<br />
evacuarea chiriaşului <strong>din</strong> locuinţă nu se poate face decât în<br />
baza unei hotărâri judecătoreşti (art. 1831).<br />
În fine, o serie de reguli importante sunt stabilite pentru<br />
contractul de arendare. Astfel, se prevede că pot fi arendate<br />
terenurile agricole (cu sau fără construcţii), inclusiv cele<br />
neproductive (care pot fi amenajate şi folosite în producţia<br />
agricolă), precum şi animalele, construcţiile de orice fel, maşinile,<br />
utilajele şi alte asemenea bunuri destinate exploatării agricole (art.<br />
1836). Sub sancţiunea nulităţii absolute, contractul de arendare<br />
se încheie în formă scrisă; el se depune într-un exemplar, spre a fi<br />
înregistrat într-un registru special, la secretarul consiliului local<br />
(art. 1838).<br />
O dispoziţie imperativă obligă pe arendaş, chiar în lipsă<br />
de stipulaţie expresă, să asigure bunurile agricole pentru riscul<br />
pierderii recoltei ori al pieirii animalelor <strong>din</strong> cauza unor<br />
228
calamităţi naturale (art. 1839). Nu se prevede, însă, nicio<br />
sancţiune pentru neexecutarea acestei obligaţii şi, de altfel, lipsa<br />
asigurării sau încheierea acesteia nu par să mai aibă vreo<br />
importanţă în cadrul prevederilor art. 1841, care se referă la<br />
reducerea arendei stabilite în bani în cazul pieirii recoltei. Oricum,<br />
precizăm că, în cazul în care arendarea se face pe mai mulţi ani,<br />
reducerea nu se stabileşte decât la finele arendării, când are loc<br />
o compensare a recoltelor tuturor anilor de arendare.<br />
Foarte importantă este, în opinia noastră, dispoziţia art.<br />
1839 N.C.civ., care îngăduie arendaşului să schimbe categoria<br />
de folosinţă a terenului arendat numai cu acordul scris, dat în<br />
prealabil, de către proprietar şi cu respectarea dispoziţiilor de<br />
drept funciar corespunzătoare. Această condiţie trebuie avută în<br />
vedere, după părerea noastră, chiar şi în ipoteza în care s-ar<br />
schimba categoria de folosinţă într-una superioară. Asemenea<br />
condiţie nu trebuie, desigur, să fie îndeplinită în cazul în care<br />
arendaşul amenajează terenuri neproductive arendate, în scopul<br />
folosirii lor pentru producţia agricolă.<br />
Precizăm, în fine, că, potrivit art. 1849 N.C.civ., arendaşul<br />
are drept de preempţiune cu privire la bunurile agricole arendate,<br />
aşadar şi referitor la terenul ce face obiectul arendării.<br />
14.6. Contractul de antrepriză<br />
Prin acest contract antreprenorul se obligă să execute, pe<br />
riscul său, o anumită lucrare, materială sau intelectuală, ori să<br />
presteze un anumit serviciu pentru beneficiar, în schimbul unui<br />
preţ (art. 1851 alin. 1). Preţul poate consta, în concepţia <strong>noul</strong>ui<br />
<strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, într-o sumă de bani sau în orice alte bunuri sau prestaţii.<br />
Contractul este de vânzare, iar nu de antrepriză, atunci<br />
când, potrivit intenţiei părţilor, executarea nu constituie scopul<br />
principal al contractului, avându-se în vedere şi valoarea<br />
bunurilor furnizate; este ceea ce prevede art. 1855 N.C.civ., care<br />
nu oferă, totuşi, o delimitare clară între cele două contracte. Se<br />
229
mai poate adăuga, în acest sens, faptul că la contractul de vânzare<br />
preţul se exprimă întotdeauna în bani.<br />
Faptul că antreprenorul procedează la îndeplinirea<br />
obligaţiilor ce-i revin pe riscul său îi conferă, juridic vorbind,<br />
independenţa ce nu îi permite să fie caracterizat ca prepus al<br />
beneficiarului. Cu toate acestea, beneficiarul are dreptul ca, pe<br />
propria sa cheltuială, să controleze lucrarea pe parcursul executării<br />
ei, fără, însă, a-l stânjeni în mod nejustificat pe antreprenor,<br />
precum şi să îi comunice acestuia observaţiile sale (art. 1861<br />
N.C.civ.). Dintre dispoziţiile legale noi în această materie vom<br />
menţiona, tot astfel, faptul că, pentru garantarea preţului datorat,<br />
antreprenorul beneficiază, potrivit art. 1869, de o ipotecă legală<br />
asupra lucrării, constituită şi consemnată în condiţiile legii.<br />
În mod distinct sunt reglementate (art. 1874-1880)<br />
raporturile ce se nasc <strong>din</strong> contractul de antrepriză pentru lucrări<br />
de construcţii. Lucrările la care se obligă antreprenorul sunt <strong>din</strong>tre<br />
acelea care, potrivit legii, necesită obţinerea autorizaţiei de<br />
construire. Beneficiarul este obligat să permită antreprenorului, în<br />
măsura necesară, folosirea căilor de acces, a instalaţiilor proprii de<br />
alimentare cu apă şi a altor asemenea utilităţi.<br />
La finalizarea unei părţi de lucrare ce urmează a fi<br />
acoperită prin executarea ulterioară a altor lucrări ori prin<br />
montarea unor elemente de construcţii, antreprenorul şi<br />
beneficiarul au obligaţia să constate împreună existenţa părţii<br />
finalizate şi conformitatea acesteia cu dispoziţiile legale şi cu<br />
clauzele contractului.<br />
Riscul contractului de antrepriză trece asupra<br />
beneficiarului de la data recepţiei provizorii la terminarea lucrării<br />
(art. 1878 alin. 2 N.C.civ.). Termenele de garanţie contra viciilor<br />
lucrării sunt prevăzute de legea specială (art. 1879).<br />
230
14.7. Contractul de societate<br />
Este contractul prin care două sau mai multe persoane se<br />
obligă reciproc să coopereze pentru desfăşurarea unei activităţi<br />
şi să contribuie la aceasta prin aporturi băneşti, în bunuri, în<br />
cunoştinţe specifice sau prestaţii, cu scopul de a împărţi<br />
beneficiile sau de a se folosi de economia ce ar putea rezulta (art.<br />
1881 alin. 1 N.C.civ.). Fiecare asociat contribuie la suportarea<br />
pierderilor proporţional cu participarea la distribuţia beneficiului,<br />
dacă prin contract nu s-a stabilit altfel (art. 1881 alin. 2).<br />
Societatea se constituie cu sau fără personalitate juridică (alin. 3).<br />
Contractul de societate se încheie în formă scrisă; această formă<br />
este necesară doar pentru dovada contractului. Când este, însă,<br />
vorba despre crearea unei societăţi cu personalitate juridică,<br />
contractul se încheie în formă scrisă şi trebuie să prevadă<br />
asociaţii, aporturile, forma juridică, denumirea, obiectul şi sediul<br />
societăţii, toate acestea sub sancţiunea nulităţii absolute (art. 1884<br />
alin. 2).<br />
Dacă prin contractul de societate nu se prevede altfel,<br />
durata societăţii este nedeterminată. Înainte de expirarea duratei<br />
societăţii, asociaţii o pot prelungi; reglementarea dată prin <strong>noul</strong><br />
<strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> nu mai precizează nimic în legătură cu limitarea duratei<br />
societăţii la durata vieţii asociaţilor.<br />
Cât priveşte regimul aporturilor în societate, art. 1883<br />
N.C.civ. prevede că, în cazul societăţilor cu personalitate juridică,<br />
aporturile intră în patrimoniul societăţii, iar în cazul unei societăţi<br />
fără personalitate juridică, ele devin coproprietatea asociaţilor,<br />
afară de cazul în care aceştia au convenit în mod expres că ele trec<br />
în folosinţa lor comună. Dacă aportul constă în bunuri imobile<br />
sau în alte drepturi reale imobiliare, legea dispune încheierea<br />
contractului în formă autentică.<br />
231
Potrivit art. 1888 N.C.civ., după forma lor, societăţile pot fi:<br />
a) simple;<br />
b) în participaţie;<br />
c) în nume colectiv;<br />
d) în comandită simplă;<br />
e) cu răspundere limitată;<br />
f) pe acţiuni;<br />
g) în comandită pe acţiuni;<br />
h) cooperative;<br />
i) alt tip de societate reglementat de lege.<br />
În legătură cu prevederea de la litera i), astfel cum<br />
precizează art. 1887 alin. 2 <strong>din</strong> N.C.civ., “legea poate reglementa<br />
diferite tipuri de societăţi în considerarea formei, naturii sau<br />
obiectului de activitate”.<br />
Observăm că reglementarea (dată prin Capitolul II <strong>din</strong><br />
Titlul VIII al <strong>Cod</strong>ului <strong>civil</strong> actual) privind diverse feluri de<br />
societăţi, în care sunt înfăţişate societăţile universale şi cele<br />
particulare, nu a fost preluată în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>. Nu au fost<br />
preluate nici dispoziţiile (art. 1512 alin. 1 şi 2) privind<br />
posibilitatea asociaţilor de a apela la arbitrarea disputelor privind<br />
contribuţia la câştiguri şi la pierderi, fie că era vorba despre un alt<br />
asociat care arbitra neînţelegerea sau de un terţ. Societăţile de fapt<br />
sunt asimilate societăţilor simple (art. 1893).<br />
În reglementarea elementelor contractului de societate,<br />
<strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> stabileşte modul de formare a capitalului social;<br />
capitalul social subscris se divide în părţi egale, numite părţi de<br />
interes, care se distribuie asociaţilor proporţional cu aporturile<br />
fiecăruia, dacă prin lege ori prin contractul de societate nu se<br />
prevede altfel (art. 1894 alin. 2). Drepturile conferite de părţile de<br />
interes sunt suspendate până la vărsarea aporturilor la capitalul<br />
social (art. 1895 alin. 2).<br />
Părţile de interes sunt indivizibile; cele plătite ori vărsate<br />
în întregime dau drept de vot în adunarea asociaţilor (art. 1900).<br />
232
Două schimbări de concepţie trebuie observate cu privire<br />
la participarea la profit şi la pierderi. Mai întâi, participarea<br />
asociaţilor nu mai este legată nemijlocit de suma de bani<br />
reprezentând contribuţia. În al doilea rând, s-a renunţat la<br />
proporţionalitatea între pierderea la capitalul social şi<br />
contribuţia la pierderi; asociaţii sunt, aşadar, liberi să stabilească<br />
alte proporţii.<br />
Reglementarea privind distribuţia plăţii datoriilor<br />
debitorului comun (art. 1906) consacră egalitatea între societate<br />
şi creditorul personal, renunţând la protejarea predilectă a<br />
intereselor societăţii. Nu se mai acordă preferinţă societăţii<br />
creditoare (ca în reglementarea precedentă), chiar când în chitanţă<br />
se prevedea expres că plata s-a făcut pentru asociatul creditor;<br />
prezumţia era că plata s-a făcut şi pentru societatea creditoare,<br />
astfel încât cota trebuia calculată proporţional pentru ambele<br />
credite.<br />
Asociaţii au dreptul să participe la luarea hotărârilor<br />
colective ale adunării asociaţilor, chiar şi atunci când sunt lipsiţi<br />
de dreptul de administrare (art. 1910 alin. 2). Asociatul<br />
nemulţumit de o hotărâre luată cu majoritate o poate contesta, în<br />
termen de 15 zile, la instanţa judecătorească.<br />
Cât priveşte administrarea societăţii (art. 1913 şi urm.),<br />
<strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> cuprinde norme preluate în general <strong>din</strong> Legea nr.<br />
31/1990. Administratorii pot fi asociaţi sau neasociaţi, persoane<br />
fizice ori persoane juridice, române sau străine; dacă prin contract<br />
nu se prevede altfel, societatea este administrată de asociaţi, care<br />
au mandat reciproc de a administra unul pentru altul în interesul<br />
societăţii. Administratorii răspund personal faţă de societate<br />
pentru prejudiciile aduse prin încălcarea legii, a mandatului<br />
primit sau prin culpă în administrarea societăţii.<br />
Pierderea calităţii de asociat poate avea loc prin cesiunea<br />
părţilor în societate (benevolă ori silită), moarte, faliment,<br />
punerea sub interdicţie judecătorească, retragere şi excludere.<br />
233
Cât priveşte retragerea, <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> distinge între<br />
societăţile cu durată nedeterminată unde, în principiu,<br />
retragerea se poate face după notificarea societăţii, cu un<br />
preaviz rezonabil – şi societăţile cu durată determinată, unde<br />
retragerea poate avea loc pentru motive temeinice, cu acordul<br />
celorlalţi asociaţi (art. 1926-1927).<br />
Excluderea <strong>din</strong> societate poate fi hotărâtă, pentru motive<br />
temeinice, de instanţa judecătorească, la cererea unui asociat<br />
(art. 1928).<br />
Art. 1930 <strong>din</strong> <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> stabileşte cauzele generale de<br />
încetare a contractului de societate şi, implicit, de dizolvare a<br />
societăţii. Faţă de reglementările anterioare au fost adăugate<br />
următoarele cauze: consimţământul asociaţilor; împlinirea<br />
duratei societăţii (cu excepţia art. 1931); nulitatea societăţii.<br />
Acestora li se pot adăuga şi alte cauze, stipulate în contractul de<br />
societate. Celor stabilite prin aplicarea art. 1930 li se adaugă şi<br />
următoarele cauze enumerate de art. 1938, cu condiţia ca în<br />
contractul de societate să nu se fi prevăzut altfel: moartea sau<br />
punerea sub interdicţie a uneia <strong>din</strong>tre persoanele fizice asociate,<br />
încetarea calităţii de subiect de drept a uneia <strong>din</strong>tre persoanele<br />
juridice, falimentul unui asociat.<br />
Cât priveşte lichidarea societăţii, aceasta urmează, în<br />
general, reglementarea <strong>din</strong> Legea societăţilor comerciale. Potrivit<br />
art. 1941 N.C.civ., lichidarea se face, dacă nu s-a prevăzut altfel<br />
în contractul de societate ori, ulterior, prin convenţie, de toţi<br />
asociaţii sau de un lichidator numit de ei cu unanimitate; dacă<br />
aceştia nu se înţeleg, lichidatorul va fi numit de instanţa<br />
judecătorească, la cererea oricărui asociat.<br />
După plata datoriilor sociale, activul rămas este destinat<br />
rambursării aporturilor subscrise şi vărsate de asociaţi, iar<br />
eventualul excedent constituie profit net, care va fi repartizat<br />
între asociaţi proporţional cu partea fiecăruia la beneficii, dacă nu<br />
s-a prevăzut altfel prin actul constitutiv sau prin hotărâre a<br />
asociaţilor (art. 1946 alin. 1). În cazul în care activul net este<br />
234
neîndestulător pentru înapoierea în întregime a aporturilor şi<br />
pentru plata obligaţiilor sociale, pierderea se suportă de asociaţi<br />
potrivit cu contribuţia acestora, stabilită prin contract.<br />
Asocierea în participaţiune era reglementată prin art. 251<br />
şi art. 256 <strong>din</strong> <strong>Cod</strong>ul comercial. În această reglementare,<br />
iniţiatorul era obligatoriu un comerciant, persoană fizică sau<br />
persoană juridică. Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> nu precizează nimic în această<br />
privinţă. Art. 1953 <strong>din</strong> N.C.civ. cuprinde dispoziţii noi, referitoare<br />
la raporturile <strong>din</strong>tre asociaţi şi faţă de terţi. Potrivit art. 1949,<br />
contractul de asociere în participaţie este contractul prin care o<br />
persoană acordă uneia sau mai multor persoane o participaţie la<br />
beneficiile şi pierderile uneia sau mai multor operaţiuni pe care<br />
le întreprinde.<br />
14.8. Contractul de transport<br />
Contractul de transport beneficia de reglementări speciale,<br />
iar nu de prevederi nemijlocite ale <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>. Prin acest<br />
contract o parte – transportatorul – se obligă, cu titlu principal,<br />
să transporte o persoană sau un bun <strong>din</strong>tr-un loc în altul, în<br />
schimbul unui preţ pe care pasagerul, expeditorul sau<br />
destinatarul se obligă să îl plătească, la timpul şi locul convenite<br />
(art. 1955).<br />
Contractul de transport se dovedeşte prin documente de<br />
transport, precum scrisoare de trăsură, recipisă de bagaje, foaie de<br />
parcurs, conosament, tichet, legitimaţie de călătorie sau altele<br />
asemenea, de la caz la caz.<br />
Dispoziţiile <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> privind contractul de<br />
transport se aplică tuturor modurilor de transport, în măsura în<br />
care nu se dispune altfel prin legi speciale ori – ceea ce se<br />
întâmplă foarte rar, sunt aplicabile uzanţe sau practici stabilite<br />
între părţi. Nu sunt aplicabile dispoziţiile codului în cazul<br />
transportului cu titlu gratuit; în acest caz transportatorul este<br />
ţinut doar de o obligaţie de prudenţă şi de diligenţă.<br />
235
Reglementarea cuprinsă în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> se referă distinct<br />
la contractul de transport de bunuri şi la contractul de transport de<br />
persoane şi bagaje.<br />
14.9. Contractul de mandat<br />
Potrivit concepţiei clasice, mandatul este contractul prin<br />
care o parte – mandatarul – se obligă să încheie unul sau mai<br />
multe acte juridice pe seama celeilalte părţi, numită mandant.<br />
Reglementarea contractului, prin textele <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, nu<br />
cuprinde elemente noi sub aspectele generale ale încheierii şi<br />
executării contractului şi nici cât priveşte răspunderea părţilor.<br />
<strong>Cod</strong>ul reglementează, însă, distinct, două varietăţi ale<br />
mandatului, anume contractul de comision şi contractul de<br />
consignaţie.<br />
Contractul de comision este mandatul ce are ca obiect<br />
achiziţionarea sau vânzarea de bunuri ori prestarea de servicii pe<br />
seama comitentului şi în numele comisionarului, care acţionează<br />
cu titlu profesional în schimbul unei remuneraţii numite comision<br />
(art. 2043). Contractul se încheie în scris. Terţul contractant este<br />
ţinut direct faţă de comisionar pentru obligaţiile sale.<br />
Comisionarul este obligat să respecte întocmai<br />
instrucţiunile exprese primite de la comitent (art. 2048).<br />
Comisionarul nu răspunde faţă de comitent în cazul în care terţul<br />
nu-şi execută obligaţiile decurgând <strong>din</strong> act. Pentru creanţele sale<br />
asupra comitentului, comisionarul are un drept de retenţie asupra<br />
bunurilor acestuia, aflate în detenţia sa; comisionarul va avea<br />
preferinţă faţă de vânzătorul neplătit (art. 2053).<br />
Contractul de consignaţie este o varietate a contractului<br />
de comision, care are ca obiect vânzarea unor bunuri mobile pe<br />
care consignantul le-a predat în acest scop consignatarului (art.<br />
2054). Preţul de vânzare a bunului este cel stabilit de părţile<br />
contractului de consignaţie sau, în lipsă, preţul curent al<br />
236
mărfurilor de pe piaţa relevantă, de la momentul vânzării. Dacă<br />
consignantul modifică preţul, consignatarul va fi ţinut de aceasta<br />
<strong>din</strong> momentul în care i-a fost adusă la cunoştinţă în scris.<br />
Contractul de consignaţie este prezumat a fi oneros, iar<br />
remuneraţia la care are dreptul consignatarul se stabileşte prin<br />
contract sau, în lipsă, ca diferenţă între preţul de vânzare stabilit<br />
de consignant şi preţul efectiv al vânzării (art. 2058).<br />
O varietate a contractului de comision este contractul de<br />
expediţie; prin acesta, expeditorul se obligă să încheie, în nume<br />
propriu şi în contul comitentului, un contract de transport şi să<br />
îndeplinească obligaţiile accesorii (art. 2064). Expeditorul care ia<br />
asupra sa obligaţia executării transportului, cu mijloace proprii sau<br />
ale altuia, în tot sau în parte, are drepturile şi obligaţiile<br />
transportatorului.<br />
14.10. Contractul de agenţie<br />
Prin acest contract comitentul îl împuterniceşte în chip<br />
statornic pe agent fie să negocieze, fie atât să negocieze, cât şi să<br />
încheie contracte, în numele şi pe seama comitentului, în una<br />
sau mai multe regiuni determinate (art. 2072).<br />
Agentul nu poate negocia sau încheia pe seama sa, fără<br />
consimţământul comitentului, în regiunea determinată prin<br />
contractul de agenţie, contracte privind bunuri şi servicii similare<br />
celor ce fac obiectul contractului de agenţie. În lipsă de stipulaţie<br />
contrară, agentul poate reprezenta mai mulţi comitenţi, iar<br />
comitentul poate să contracteze cu mai mulţi agenţi, în aceeaşi<br />
regiune şi pentru acelaşi tip de contracte. Numai dacă se<br />
stipulează expres în acest sens, agentul poate reprezenta mai mulţi<br />
comitenţi concurenţi în aceeaşi regiune.<br />
Trebuie precizat că acest contract nu se regăseşte<br />
actualmente nici în <strong>Cod</strong>ul <strong>civil</strong> şi nici în <strong>Cod</strong>ul comercial,<br />
reglementarea sa fiind, în principal, în Legea nr. 509/2002 privind<br />
agenţii comerciali permanenţi.<br />
237
Dar, în timp ce Legea nr. 509/2002 prevede că ea se<br />
completează numai cu dispoziţiile contractului de mandat<br />
comercial, <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> (art. 2095 alin. 1) prevede că dispoziţiile<br />
<strong>Cod</strong>ului se completează cu prevederile referitoare la comision, în<br />
măsura în care acestea <strong>din</strong> urmă sunt compatibile.<br />
Agentul este îndreptăţit la comision pentru contractele<br />
încheiate pe durata contractului de agenţie, în condiţiile prevăzute<br />
de art. 2083 N.C.civ.<br />
14.11. Contractul de intermediere<br />
Intermedierea este contractul prin care intermediarul se<br />
obligă faţă de client să îl pună în legătură cu un terţ, în vederea<br />
încheierii unui contract.<br />
Intermediarul nu este prepusul părţilor intermediate; el este<br />
independent faţă de acestea în executarea obligaţiilor sale. El are<br />
dreptul la o remuneraţie <strong>din</strong> partea clientului numai în cazul în<br />
care contractul intermediat se încheie ca urmare a intermedierii<br />
sale (art. 2096 şi urm.). Amintim că mijlocirea ca operaţiune<br />
poartă denumiri precum sămsărie, misiţie, brokeraj; în contractul<br />
internaţional se utilizează noţiunea de curtaj.<br />
14.12. Contractul de depozit<br />
Contractul de depozit este acela prin care depozitarul<br />
primeşte de la deponent un bun mobil cu obligaţia de a-l păstra<br />
pentru o perioadă de timp şi de a-l restitui în natură (art. 2103<br />
alin. 1). Depozitul este cu titlu gratuit dacă <strong>din</strong> convenţia părţilor,<br />
<strong>din</strong> uzanţe ori <strong>din</strong> alte împrejurări (precum profesia depozitarului)<br />
nu rezultă obligaţia de a plăti o indemnizaţie.<br />
Elementele esenţiale ale contractului de depozit sunt cele<br />
reglementate de actualul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, îndeosebi în ce priveşte<br />
obligaţiile celor două părţi. Potrivit art. 2107 N.C.civ., dacă nu s-a<br />
convenit altfel, depozitarul răspunde numai în cazul în care nu a<br />
238
depus diligenţa dovedită pentru păstrarea propriilor bunuri (art.<br />
2107 alin. 1).<br />
Ca varietăţi ale contractului, <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> reglementează<br />
depozitul necesar (art. 2124-2126) şi depozitul hotelier.<br />
Depozitul necesar poate fi dovedit, oricare ar fi valoarea<br />
lui, prin orice mijloc de probă (art. 2124 alin. 2). Depozitarul nu<br />
poate refuza primirea bunului decât dacă are un motiv serios<br />
pentru aceasta.<br />
Cât priveşte depozitul hotelier, art. 2127 N.C.civ. prevede<br />
că hotelierul este răspunzător potrivit regulilor privind<br />
răspunderea depozitarului, pentru prejudiciul adus prin furtul,<br />
distrugerea sau deteriorarea bunurilor aduse de client în hotel.<br />
Este importantă prevederea potrivit căreia hotelierul răspunde şi<br />
pentru vehiculele clienţilor lăsate în garajul sau parcarea<br />
hotelului. Sunt asimilate hotelurilor localurile destinate<br />
spectacolelor publice, sanatoriile, spitalele, restaurantele,<br />
pensiunile, vagoanele de dormit etc.<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> se mărgineşte să definească sechestrul<br />
judiciar, trimiţând la prevederile <strong>Cod</strong>ului de procedură <strong>civil</strong>ă. În<br />
schimb, sechestrul convenţional este reglementat în elementele<br />
sale principale, prevăzându-se obligaţiile, drepturile şi puterile<br />
administratorului-sechestru, conservarea şi înstrăinarea obiectului<br />
sechestrului, liberarea administratorului-sechestru, remuneraţia,<br />
cheltuielile şi despăgubirile datorate administratorului-sechestru.<br />
14.13. Contractul de împrumut<br />
Reglementarea (art. 2144-2170) este diferenţiată pe cele<br />
două feluri de împrumut: împrumutul de folosinţă (comodat) şi<br />
împrumutul de consumaţie.<br />
A. Orice persoană poate fi comodant, dacă nu i s-a interzis<br />
prin lege sau prin contract. Comodatarul trebuie să păzească şi să<br />
conserve bunul cu prudenţa şi diligenţa unui bun proprietar; el<br />
239
ăspunde pentru pieirea bunului împrumutat când aceasta este<br />
cauzată de forţa majoră de care comodatarul l-ar fi putut feri<br />
întrebuinţând un bun propriu sau când, neputând salva decât unul<br />
<strong>din</strong>tre cele două bunuri, l-a preferat pe al său. În niciun caz –<br />
prevede art. 2153 – comodatarul nu poate invoca dreptul de<br />
retenţie pentru obligaţiile ce s-ar naşte în sarcina comodantului.<br />
În anumite condiţii, prevăzute de art. 2157 <strong>din</strong> <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong><br />
<strong>civil</strong>, contractul de comodat constituie titlu executoriu.<br />
B. Împrumutul de consumaţie poartă în mod obişnuit<br />
asupra unei sume de bani (caz în care este prezumat a fi cu titlu<br />
oneros) sau a altor bunuri fungibile şi consumptibile prin natura<br />
lor (caz în care, în lipsa unei stipulaţii contrare, împrumutul se<br />
prezumă a fi cu titlu gratuit). Termenul de restituire se presupune<br />
a fi stipulat în favoarea ambelor părţi, iar dacă împrumutul este<br />
gratuit, numai în favoarea împrumutatului.<br />
Dacă nu a fost stabilit un termen de restituire, acesta va fi<br />
stabilit de instanţă (art. 2162).<br />
Potrivit art. 2167 N.C.civ., dispoziţiile referitoare la<br />
împrumutul cu dobândă se aplică, în mod corespunzător în toate<br />
cazurile în care, în temeiul unui contract se naşte şi o obligaţie de<br />
plată, cu termen, a unei sume de bani sau a altor bunuri de gen.<br />
Dobânda se poate stabili în bani ori în alte prestaţii sub<br />
orice titlu sau denumire, la care împrumutatul se obligă ca<br />
echivalent al folosirii capitalului (art. 2168).<br />
Plata anticipată a dobânzii nu se poate efectua decât pe cel<br />
mult 6 luni.<br />
14.14. Contractul de cont curent<br />
Reglementarea cuprinsă în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> este radical<br />
modificată faţă de configurarea acestui contract <strong>din</strong> <strong>Cod</strong>ul<br />
comercial. Acest <strong>din</strong> urmă <strong>Cod</strong> nu cuprindea, de altfel, definiţia<br />
contractului.<br />
240
Potrivit art. 2171 N.C.civ., contractul de cont curent este<br />
acela prin care părţile, denumite curentişti, se obligă să înscrie<br />
într-un cont creanţele decurgând <strong>din</strong> remiteri reciproce,<br />
considerându-le neexigibile şi indisponibile până la încheierea<br />
contului. Soldul creditor al contului la încheierea sa constituie o<br />
creanţă exigibilă. Dacă plata acestuia nu este cerută, soldul<br />
constituie prima remitere <strong>din</strong>tr-un nou cont şi contractul este<br />
reînnoit pe durată nedeterminată.<br />
Creanţele ce nu pot face obiectul compensaţiei nu pot face<br />
nici obiectul unui cont curent (art. 2172).<br />
Din reglementarea cuprinsă în <strong>Cod</strong>ul comercial s-a<br />
eliminat prevederea finală a art. 372, potrivit căreia încheierea<br />
contului curent şi lichidarea diferenţei vor avea loc la scadenţa<br />
termenelor stabilite prin convenţii şi, în lipsă, la data de 31<br />
decembrie a fiecărui an.<br />
Prin art. 2180 se instituie prezumţia de aprobare a<br />
extrasului sau raportului de cont trimis de un curentist celuilalt,<br />
dacă nu este contestat de acesta <strong>din</strong> urmă în termenul prevăzut în<br />
contract sau stabilit în mod rezonabil după uzanţele locului sau<br />
practicile <strong>din</strong>tre părţi.<br />
14.15. Contractul de cont bancar şi alte contracte bancare<br />
În ipoteza existenţei unui contract de cont bancar, dacă<br />
depozitul bancar, creditul sau orice altă operaţiune se realizează<br />
prin contul curent, titularul contului poate să dispună în orice<br />
moment de soldul creditor al contului, eventual cu respectarea<br />
termenului de preaviz stabilit (art. 2184).<br />
Instituţia de credit este ţinută, potrivit regulilor de la<br />
mandat, pentru executarea împuternicirilor primite de la client<br />
(art. 2189).<br />
Dreptul la acţiunea în restituirea soldului creditor rezultat<br />
la închiderea contului curent se prescrie în 5 ani de la data<br />
închiderii contului curent.<br />
241
Sunt, tot astfel, reglementate: depozitul bancar (art. 2191),<br />
cu forma depozitului de fonduri şi a depozitului de titluri;<br />
facilitatea de credit şi închirierea casetelor de valori (art. 2193-art.<br />
2198).<br />
14.16. Contractul de asigurare<br />
Prin acest contract, contractantul asigurării sau<br />
asiguratul se obligă să plătească o primă asigurătorului, iar<br />
acesta <strong>din</strong> urmă se obligă ca, în cazul producerii riscului<br />
asigurat, să plătească o indemnizaţie asiguratului,<br />
beneficiarului asigurării ori, după caz, terţului păgubit (art.<br />
2199 N.C.civ.). Reglementarea <strong>din</strong> <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> a contractului<br />
de asigurare este aproape integral preluată <strong>din</strong> Legea nr. 136/1995<br />
privind asigurările şi reasigurările în România. Poliţa de asigurare<br />
poate fi, după caz, nominativă, la or<strong>din</strong> sau la purtător.<br />
În sensul art. 2203, persoana care contractează asigurarea<br />
este obligată să răspundă în scris la întrebările formulate de<br />
asigurător, precum şi să declare, la data încheierii contractului,<br />
orice informaţii sau împrejurări pe care le cunoaşte şi care, de<br />
asemenea, sunt esenţiale pentru evaluarea riscului. Contractul de<br />
asigurare este nul în caz de declaraţie inexactă sau reticenţă cu<br />
rea-cre<strong>din</strong>ţă <strong>din</strong> partea celui asigurat, ori de contractantul<br />
asigurării, cu privire la împrejurări care, dacă ar fi fost cunoscute<br />
de către asigurător, l-ar fi determinat pe acesta să nu-şi dea<br />
consimţământul ori să nu-l dea în aceleaşi condiţii, chiar dacă<br />
declaraţia sau reticenţa nu au avut influenţă asupra producerii<br />
riscului asigurat (art. 2204).<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> reglementează distinct asigurarea de<br />
bunuri, asigurările de credite şi garanţii şi asigurările de pierderi<br />
financiare, asigurarea de răspundere <strong>civil</strong>ă, asigurarea de<br />
persoane, precum şi coasigurarea, reasigurarea şi retrocesiunea<br />
(art. 2214-art. 2241 N.C.civ.).<br />
242
14.17. Contractul de întreţinere<br />
Reglementarea consacră regulile izvorâte <strong>din</strong> practică, <strong>din</strong><br />
doctrină şi <strong>din</strong> jurisprudenţă, prevăzând că prin acest contract o<br />
parte se obligă să efectueze în folosul celeilalte părţi sau al unui<br />
anumit terţ prestaţiile necesare întreţinerii şi îngrijirii pentru o<br />
anumită durată (art. 2254 alin. 1 N.C.civ.). În cazul în care prin<br />
contract nu s-a prevăzut durata întreţinerii ori s-a prevăzut numai<br />
caracterul viager al acesteia, întreţinerea se datorează pentru toată<br />
durata vieţii creditorului întreţinerii (alin. 2).<br />
Contractul de întreţinere se încheie în formă autentică,<br />
sub sancţiunea nulităţii absolute.<br />
Dacă prestarea sau primirea în natură a întreţinerii nu mai<br />
poate continua <strong>din</strong> motive obiective sau dacă debitorul întreţinerii<br />
decedează şi nu intervine o înţelegere între părţi, instanţa<br />
judecătorească poate să înlocuiască, la cererea oricăreia <strong>din</strong>tre<br />
părţi, fie şi numai temporar, întreţinerea în natură cu o sumă de<br />
bani corespunzătoare. În toate cazurile în care întreţinerea a fost<br />
înlocuită cu o rentă, devin aplicabile dispoziţiile legale privind<br />
contractul de rentă viageră (art. 2261-2262).<br />
14.18. Jocul şi pariul<br />
Din reglementarea dată de <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> în capitolul<br />
Jocul şi pariul (art. 2264-art. 2266) vom sublinia, în primul rând,<br />
că pentru plata unei datorii născute <strong>din</strong>tr-un contract de joc sau<br />
de pariu nu există drept la acţiune. Dar, potrivit art. 2264 alin. 2,<br />
cel care pierde nu poate cere restituirea plăţii făcute de<br />
bunăvoie, afară de cazul în care a fost victima unei fraude, ori<br />
nu avea deplină capacitate de exerciţiu. Pe cale de consecinţă,<br />
potrivit alin. 3 al art. 2264, datoriile născute <strong>din</strong> contractul de joc<br />
sau pariu nu pot constitui obiect de tranzacţie, recunoaştere de<br />
datorie, compensaţie, novaţie, remitere de datorie cu sarcină ori<br />
alte asemenea acte juridice.<br />
243
14.19. Tranzacţia<br />
Tranzacţia este contractul prin care părţile previn sau sting<br />
un litigiu, inclusiv în faza executării silite, prin concesii sau<br />
renunţări reciproce la drepturi ori prin transferul unor drepturi de<br />
la una la alta (art. 2267 N.C.civ.).<br />
244
CAPITOLUL XV<br />
DREPT SUCCESORAL<br />
MOŞTENIREA LEGALĂ ŞI TESTAMENTARĂ<br />
15.1. Generalităţi<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> consacră Cartea a IV-a (art. 953-1063)<br />
reglementării moştenirii şi liberalităţilor, prevederile <strong>Cod</strong>ului<br />
urmând să înlocuiască textele <strong>Cod</strong>ului <strong>din</strong> 1865 şi reglementările<br />
completatoare în materia succesorală şi, în principal, în domeniul<br />
contractului de donaţie. În treacăt fie vorba, socotim că alăturarea,<br />
în reglementarea dată de <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, a moştenirii legale cu<br />
liberalităţile în general şi cu donaţia în special este discutabilă, în<br />
condiţiile în care un întreg titlu <strong>din</strong> Cartea a V-a este consacrat<br />
contractelor speciale, <strong>din</strong> care a fost extras contractul de donaţie.<br />
Este de remarcat, însă, că în domeniul succesiunilor<br />
inovaţiile aduse de <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> sunt relativ puţine, legiuitorul<br />
mulţumindu-se să păstreze, în liniile sale esenţiale, reglementarea<br />
anterioară. Unele <strong>din</strong>tre soluţiile actuale ale doctrinei şi ale<br />
jurisprudenţei şi-au găsit consacrarea expresă în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong>.<br />
15.1.1. Moştenirea este definită ca fiind transmiterea<br />
patrimoniului unei persoane fizice decedate către una sau mai<br />
multe persoane în fiinţă (art. 953 N.C.civ.). Data şi locul<br />
deschiderii moştenirii – respectiv momentul morţii şi ultimul<br />
domiciliu al celui care o lasă – sunt elemente asemănător<br />
reglementate şi în prezent, <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> făcând şi unele precizări<br />
cu caracter practic privind dovada ultimului domiciliu al<br />
defunctului (cu certificatul de deces sau, după caz, cu hotărârea<br />
judecătorească declarativă de moarte, rămasă definitivă).<br />
15.1.2. Moştenirea poate fi legală sau testamentară<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> menţine, neîndoielnic, principiul potrivit<br />
căruia în dreptul nostru moştenirea legală este regula, iar cea<br />
245
testamentară reprezintă excepţia (vezi, de pildă, art. 955). Textul<br />
precizează, firesc, că o parte <strong>din</strong> patrimoniul defunctului se poate<br />
transmite prin moştenire legală, iar cealaltă parte prin moştenire<br />
testamentară.<br />
15.1.3. Se păstrează soluţiile existente în materia<br />
prohibirii, sub sancţiunea nulităţii absolute, a pactelor asupra<br />
unei moşteniri nedeschise. Asemenea acte au în vedere, potrivit<br />
art. 956, „drepturi eventuale asupra unei moşteniri nedeschise<br />
încă, precum actele prin care se acceptă moştenirea sau se renunţă<br />
la aceasta, înainte de deschiderea ei, ori actele prin care se<br />
înstrăinează sau se permite înstrăinarea unor drepturi care s-ar<br />
putea dobândi la deschiderea moştenirii”.<br />
15.1.4. O importantă inovaţie aduce <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> în ce<br />
priveşte reglementarea nedemnităţii succesorale.<br />
În prezent, nedemnitatea, ca sancţiune <strong>civil</strong>ă, priveşte<br />
exclusiv moştenirea legală şi se aplică în cazul (1)<br />
„condamnatului pentru că a omorât sau a încercat să omoare pe<br />
defunct”, (2) al autorului unei „acuzaţii capitale calomnioase<br />
împotriva celui care lasă moştenirea” – reglementarea fiind<br />
inaplicabilă după abolirea pedepsei cu moartea – şi (3) în cazul<br />
moştenitorului care, având cunoştinţă de uciderea celui care lasă<br />
moştenirea, nu denunţă omorul (nu şi ucigaşul) organelor<br />
competente.<br />
Cât priveşte succesiunea testamentară, motivele revocării<br />
judecătoreşti a legatelor, care corespunde nedemnităţii succesorale<br />
<strong>din</strong> materia devoluţiunii legale, sunt, pe de o parte, neîndeplinirea<br />
sarcinilor ce însoţesc legatul şi, pe de alta, ingratitu<strong>din</strong>ea<br />
legatarului constând în atentatul la viaţa testatorului, delicte,<br />
cruzimi sau injurii grave la adresa acestuia.<br />
Reglementarea adusă de <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> rezolvă, în chip<br />
unitar, chestiunea nedemnităţii în ambele sisteme ale<br />
devoluţiunii succesorale, distingând între nedemnitatea de drept<br />
246
şi nedemnitatea judiciară, ambele privind atât moştenirea legală<br />
cât şi cea testamentară.<br />
Nedemnitatea de drept (art. 958 N.C.civ.) sancţionează<br />
persoana condamnată penal pentru o infracţiune săvârşită cu<br />
intenţia de a-l ucide (1) pe cel care lasă moştenirea sau (2) pe un<br />
alt succesibil care, dacă moştenirea ar fi fost deschisă la data<br />
faptei, ar fi înlăturat ori ar fi restrâns vocaţia la moştenire a<br />
făptuitorului. Nedemnitatea de drept poate fi constatată oricând,<br />
la cererea oricărei persoane interesate sau <strong>din</strong> oficiu de către<br />
instanţa de judecată ori de către notarul public.<br />
În cazul nedemnităţii judiciare (art. 959) poate fi declarat<br />
nedemn de a moşteni cel care a fost condamnat penal pentru<br />
săvârşirea, împotriva celui ce lasă moştenirea, cu intenţie, a unor<br />
fapte grave de violenţă, fizică sau morală ori, după caz, a unor<br />
fapte ce au avut ca urmare moartea victimei. Tot astfel, poate fi<br />
declarat nedemn cel care, cu rea-cre<strong>din</strong>ţă, a ascuns, a alterat, a<br />
distrus ori a falsificat testamentul defunctului, ca şi persoana<br />
care, prin dol sau violenţă, l-a împiedicat pe cel care lasă<br />
moştenirea să întocmească, să modifice sau să revoce<br />
testamentul. Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> prevede un termen de decădere de<br />
un an, de la deschiderea moştenirii, în care orice succesibil poate<br />
cere instanţei declararea nedemnităţii.<br />
Dat fiind că moştenirea vacantă se transmite comunei,<br />
oraşului ori municipiului în a cărui rază teritorială se află bunurile<br />
la data deschiderii moştenirii, aceste unităţi vor putea cere<br />
declararea nedemnităţii dacă nu există alţi moştenitori decât cel a<br />
cărui nedemnitate se cere a fi declarată (art. 960). O altă inovaţie<br />
cuprinsă în noua reglementare se referă la posibilitatea înlăturării<br />
efectelor nedemnităţii prin voinţa expresă a celui care lasă<br />
moştenirea.<br />
În fine, noua reglementare înlătură vechea injustiţie<br />
consacrată de legea <strong>civil</strong>ă prin care, în cazul reprezentării<br />
succesorale, nedemnitatea celui reprezentat făcea imposibilă<br />
venirea la succesiune a reprezentanţilor. Potrivit noii reglementări<br />
247
(art. 967 alin. 1) „poate fi reprezentată persoana lipsită de<br />
capacitatea de a moşteni, precum şi nedemnul, chiar aflat în viaţă<br />
la data deschiderii moştenirii şi chiar dacă renunţă la moştenire”.<br />
Mai mult decât atât, reprezentarea operează chiar dacă<br />
reprezentantul este nedemn faţă de reprezentat sau a renunţat la<br />
moştenirea lăsată de acesta ori a fost dezmoştenit de el (art. 967<br />
alin. 3).<br />
15.2. Moştenirea legală<br />
Moştenirea legală păstrează, cu puţine excepţii, regulile<br />
actuale.<br />
Ea se cuvine rudelor şi soţului supravieţuitor, păstrându-se<br />
împărţirea rudelor în patru clase de moştenitori: a) descendenţii;<br />
b) ascendenţii privilegiaţi şi colateralii privilegiaţi; c) ascendenţii<br />
or<strong>din</strong>ari; d) colateralii or<strong>din</strong>ari. Descendenţii şi ascendenţii au<br />
vocaţie succesorală indiferent de gradul de rudenie cu defunctul,<br />
în timp ce colateralii numai până la gradul al patrulea inclusiv.<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> consacră expres (art. 964 alin. 2) regula<br />
potrivit căreia, dacă în urma exheredării rudele defunctului <strong>din</strong><br />
clasa cea mai apropiată nu pot culege întreaga moştenire, partea<br />
rămasă se atribuie rudelor <strong>din</strong> clasa subsecventă care<br />
îndeplinesc condiţiile pentru a veni la moştenire. Înăuntrul<br />
fiecărei clase se aplică principiul proximităţii gradului de rudenie,<br />
rudele cu grad mai apropiat înlăturând de la moştenire pe cele cu<br />
un grad mai îndepărtat, cu excepţiile prevăzute de lege. În fine,<br />
dacă legea nu prevede altfel, între rudele <strong>din</strong> aceeaşi clasă şi cu<br />
acelaşi grad de rudenie moştenirea se împarte în mod egal.<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> păstrează şi soluţia reprezentării<br />
succesorale, pentru înlăturarea inechităţilor ce pot fi provocate, în<br />
anumite ipoteze, de aplicarea regulii proximităţii gradului de<br />
rudenie. Potrivit art. 965, prin reprezentare succesorală un<br />
moştenitor legal cu un grad de rudenie mai îndepărtat, numit<br />
248
eprezentant, urcă, în virtutea legii, în drepturile ascendentului<br />
său, numit reprezentat, pentru a culege partea <strong>din</strong> moştenire ce i s-<br />
ar fi cuvenit acestuia dacă nu ar fi fost nedemn faţă de defunct,<br />
sau decedat la data deschiderii moştenirii.<br />
Rezultă că reprezentarea succesorală, aplicabilă în<br />
prezent doar pentru cazul în care cel reprezentat era decedat la<br />
data deschiderii succesiunii, a fost extinsă şi la ipoteza în care<br />
reprezentatul nu poate veni la moştenire <strong>din</strong> cauză că este<br />
nedemn. Este, neîndoielnic, o soluţie ingenioasă, ca şi aceea<br />
consacrată prin art. 967 alin. 3, potrivit căreia reprezentarea<br />
operează chiar dacă reprezentantul este nedemn faţă de<br />
reprezentat, ori a renunţat la moştenirea lăsată de acesta ori a<br />
fost dezmoştenit de el. Remarcăm, totuşi, că poate fi discutată<br />
reglementarea care priveşte nedemnitatea reprezentantului şi care<br />
pare a împinge excesiv de mult caracterul relativ al sancţiunii<br />
nedemnităţii.<br />
15.2.1. Reprezentarea succesorală<br />
Ca şi în prezent, pot veni la moştenire prin reprezentare<br />
succesorală numai descendenţii copiilor defunctului şi<br />
descendenţii fraţilor sau surorilor acestuia. Împărţirea moştenirii,<br />
în cazul în care operează reprezentarea succesorală, se face pe<br />
tulpină, în modul stabilit prin art. 968 alin. 2 N.C.civ..<br />
În fine, noua reglementare stabileşte, ca o inovaţie, efectul<br />
particular al reprezentării, prevăzând obligaţia copiilor<br />
nedemnului, concepuţi înainte de deschiderea moştenirii de la<br />
care acesta a fost exclus, de a raporta, la moştenirea acestuia<br />
<strong>din</strong> urmă, bunurile moştenite prin reprezentarea nedemnului,<br />
dacă vin la moştenirea acestuia în concurs cu alţi copii ai săi,<br />
concepuţi după deschiderea moştenirii de la care a fost înlăturat<br />
nedemnul; aceasta, însă, numai în cazul şi în măsura în care<br />
valoarea bunurilor moştenite prin reprezentare a depăşit<br />
valoarea pasivului succesoral pe care reprezentantul a trebuit<br />
să-l suporte ca urmare a reprezentării.<br />
249
Ca şi în prezent:<br />
- soţul supravieţuitor vine la moştenire în concurs cu<br />
moştenitorii legali <strong>din</strong> oricare clasă; <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong><br />
prevede, totuşi că, dacă vine în concurs cu moştenitorii ce<br />
aparţin unor clase diferite, cota acestuia se stabileşte ca şi<br />
când ar veni în concurs numai cu cea mai apropiată <strong>din</strong>tre<br />
ele;<br />
- cota soţului supravieţuitor este de: un sfert <strong>din</strong> moştenire<br />
în concurs cu descendenţii defunctului; o treime <strong>din</strong><br />
moştenire dacă vine în concurs concomitent cu ascendenţi<br />
privilegiaţi şi cu colaterali privilegiaţi; o jumătate <strong>din</strong><br />
moştenire dacă vine în concurs fie numai cu ascendenţi<br />
privilegiaţi, fie numai cu colaterali privilegiaţi ai<br />
defunctului; trei sferturi <strong>din</strong> moştenire dacă vine în<br />
concurs fie cu ascendenţi or<strong>din</strong>ari, fie cu colaterali<br />
or<strong>din</strong>ari.<br />
Ca şi în reglementarea actuală, în ipoteza în care nu vine în<br />
concurs cu descendenţii defunctului, soţul supravieţuitor are un<br />
drept special la moştenire, pe lângă cota ce i se cuvine potrivit<br />
legii, având dreptul să primească mobilierul şi obiectele de uz<br />
casnic care au fost afectate folosinţei comune a soţilor. Noua<br />
reglementare nu mai include, printre drepturile succesorale<br />
speciale ale soţului supravieţuitor, darurile de nuntă.<br />
Se păstrează, însă, dreptul de abitaţie al soţului<br />
supravieţuitor asupra casei în care a locuit până la data<br />
deschiderii moştenirii, dacă această casă face parte <strong>din</strong> bunurile<br />
moştenirii. Acest drept este recunoscut dacă cel în cauză nu este<br />
titular al niciunui drept real de a folosi o altă locuinţă<br />
corespunzătoare nevoilor sale şi se stinge la partaj, dar nu mai<br />
devreme de un an de la deschiderea succesiunii. Dreptul de<br />
abitaţie se stinge şi în cazul în care beneficiarul său se<br />
recăsătoreşte.<br />
250
15.2.2. Descendenţii defunctului au, în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>,<br />
aceleaşi drepturi succesorale ca şi în prezent. În concurs cu soţul<br />
supravieţuitor aceştia au dreptul la trei sferturi <strong>din</strong> moştenire,<br />
indiferent de numărul lor. Când vin la succesiune în nume propriu<br />
au dreptul la părţi egale.<br />
15.2.3. Regulile actuale privind împărţirea moştenirii sau a<br />
părţii <strong>din</strong> moştenire între ascendenţii privilegiaţi şi colateralii<br />
privilegiaţi se păstrează de <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>.<br />
Astfel: în cazul în care la moştenire vine un singur părinte,<br />
acesta va culege un sfert, iar colateralii privilegiaţi, indiferent de<br />
numărul lor, au dreptul la trei sferturi; în cazul în care la moştenire<br />
vin doi părinţi, aceştia vor culege împreună o jumătate, iar<br />
colateralii privilegiaţi vor culege cealaltă jumătate.<br />
În cazul venirii la moştenire a colateralilor privilegiaţi,<br />
<strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> păstrează şi regulile împărţirii pe linii, pentru<br />
ipoteza în care au vocaţie succesorală fraţi şi surori ai defunctului<br />
care nu provin <strong>din</strong> aceiaşi părinţi; prin urmare, alături de fraţii<br />
buni pot veni la moştenire şi fraţii consangvini şi cei uterini.<br />
În această ipoteză, moştenirea (sau partea de moştenire)<br />
cuvenită colateralilor privilegiaţi se împarte în două părţi (linii) –<br />
linia paternă şi linia maternă; în mod corespunzător, jumătatea<br />
paternă se împarte între fraţii defunctului pe linie paternă, iar<br />
jumătatea maternă între fraţii defunctului pe linie maternă.<br />
Fraţii buni ai defunctului vor lua cota corespunzătoare <strong>din</strong><br />
ambele jumătăţi, ei beneficiind de privilegiul dublei legături. În<br />
ipoteza în care toţi fraţii şi surorile sunt <strong>din</strong> aceeaşi categorie,<br />
moştenirea (sau partea de moştenire) se împarte în mod egal între<br />
ei.<br />
15.2.4. Ascendenţii or<strong>din</strong>ari sunt rudele în linie dreaptă<br />
ascendentă ale defunctului, cu excepţia părinţilor lui. Ascendenţii<br />
or<strong>din</strong>ari vin la moştenire în or<strong>din</strong>ea gradelor de rudenie cu<br />
defunctul.<br />
251
15.2.5. Colateralii or<strong>din</strong>ari sunt rude colaterale ale<br />
defunctului până la gradul patru inclusiv (cu excepţia, desigur, a<br />
colateralilor privilegiaţi). Ei vin la moştenire în or<strong>din</strong>ea gradelor<br />
de rudenie cu defunctul. Moştenirea (sau partea de moştenire) ce<br />
se cuvine celor de acelaşi grad se împarte între ei în mod egal.<br />
Colateralii or<strong>din</strong>ari pot veni la moştenire numai în nume propriu,<br />
iar nu şi prin reprezentare. Astfel cum se poate constata, regulile<br />
privind chemarea la moştenire a colateralilor or<strong>din</strong>ari n-au suferit<br />
modificări în reglementarea <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>.<br />
15.3. Moştenirea testamentară. Testamentul<br />
Potrivit art. 1034 N.C.civ., testamentul este actul<br />
unilateral, personal şi revocabil prin care testatorul dispune, întruna<br />
<strong>din</strong>tre formele cerute de lege, pentru timpul când nu va mai fi<br />
în viaţă. Testamentul conţine dispoziţii referitoare la patrimoniul<br />
succesoral ori la bunurile ce fac parte <strong>din</strong> acesta, precum şi la<br />
desemnarea directă sau indirectă a legatarului.<br />
Testamentul mai poate conţine dispoziţii referitoare la<br />
partaj, revocarea dispoziţiilor testamentare anterioare, exheredare,<br />
numirea de executori testamentari, sarcini impuse legatarilor sau<br />
moştenitorilor legali, alte dispoziţii ce produc efecte după moartea<br />
testatorului.<br />
În enumerarea dispoziţiilor ce pot fi cuprinse într-un<br />
testament, <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> nu a prevăzut şi recunoaşterea unui<br />
copil, dat fiind că acesta este un act special, cu caracter<br />
irevocabil şi care produce efecte, nu la moartea testatorului, ci<br />
imediat. Aceasta nu opreşte testatorul, în opinia noastră, să<br />
recunoască, prin testament, un copil (a se vedea şi art. 1048 alin.<br />
2).<br />
Ca şi în reglementarea actuală, este interzis, sub sancţiunea<br />
nulităţii, testamentul reciproc (art. 1036 N.C.civ.), denumit şi<br />
conjunctiv.<br />
252
Oricine pretinde un drept ce se întemeiază pe un testament<br />
este obligat, potrivit art. 1037 alin. 1 N.C.civ., să dovedească<br />
existenţa şi conţinutul lui într-una <strong>din</strong> formele prevăzute de<br />
lege. Validitatea formei şi cuprinsul testamentului vor putea fi<br />
dovedite prin orice mijloc de probă, în cazul în care testamentul a<br />
dispărut printr-un caz fortuit sau de forţă majoră, ori prin fapte<br />
ale unui terţ, fie după moartea testatorului, fie în timpul vieţii<br />
acestuia, dar fără ca el să-i fi cunoscut dispariţia.<br />
Bineînţeles că testamentul, ca act juridic, este valabil<br />
numai dacă testatorul a avut discernământ, iar consimţământul său<br />
nu a fost viciat. Cât priveşte viciile de consimţământ,<br />
reglementarea aplicabilă este cea generală, însă o reglementare<br />
specială priveşte, în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> (art. 1038 alin. 2), dolul, acesta<br />
putând atrage anularea testamentului chiar dacă manoperele<br />
dolozive nu au fost săvârşite de beneficiarul dispoziţiilor<br />
testamentare şi nici nu au fost cunoscute de acesta.<br />
Interpretarea testamentului se face potrivit regulilor de<br />
interpretare a contractelor, dacă ele sunt compatibile cu<br />
caracterele juridice ale acestuia (art. 1039).<br />
15.3.1. Formele testamentului<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> se referă la următoarele forme ale<br />
testamentului, reglementarea fiind, desigur, exhaustivă:<br />
testamentul or<strong>din</strong>ar, care poate fi olograf sau autentic,<br />
testamentul privilegiat şi testamentul sumelor şi valorilor<br />
depozitate. Pe fond, reglementarea formelor testamentului<br />
coincide, în bună măsură, cu cea actuală. A fost eliminat, însă,<br />
testamentul mistic sau secret. Astfel, testamentul or<strong>din</strong>ar poate fi<br />
olograf sau autentic.<br />
Testamentul olograf trebuie, sub sancţiunea nulităţii, să<br />
fie scris în întregime, datat şi semnat de mâna testatorului. Noua<br />
reglementare prevede că, înainte de a fi executat, testamentul<br />
olograf se va prezenta unui notar public pentru a fi vizat spre<br />
neschimbare; în cadrul procedurii succesorale testamentul<br />
253
urmează a fi validat, iar deschiderea şi starea în care se găseşte se<br />
constată prin proces-verbal (art. 1042).<br />
Testamentul autentic este, potrivit art. 1043 N.C.civ., cel<br />
autentificat de un notar public sau de o altă persoană învestită cu<br />
autoritate publică de către stat, potrivit legii. Testatorul poate fi<br />
asistat de unul sau doi martori, cu ocazia autentificării. În scopul<br />
informării persoanelor ce justifică un interes legitim, notarul care<br />
autentifică testamentul are obligaţia să îl înscrie, de îndată, în<br />
registrul naţional notarial ţinut în format electronic, potrivit legii.<br />
Informaţii cu privire la existenţa unui testament nu se pot da<br />
decât după decesul testatorului (art. 1046).<br />
Testamentele privilegiate au în vedere situaţiile speciale<br />
în care asemenea testamente se întocmesc şi în prezent, desigur,<br />
însă, cu adaptările corespunzătoare.<br />
Asemenea testamente se întocmesc:<br />
- în faţa unui funcţionar competent al autorităţii <strong><strong>civil</strong>e</strong><br />
locale, în caz de epidemii, catastrofe, războaie ori alte<br />
asemenea situaţii excepţionale;<br />
- în faţa comandantului vasului ori a înlocuitorului acestuia,<br />
dacă testatorul se află la bordul unui vas sub pavilion<br />
românesc, în cursul unei călătorii maritime sau fluviale.<br />
Aceleaşi condiţii sunt stabilite pentru testamentul întocmit<br />
la bordul unei aeronave;<br />
- în faţa comandantului unităţii militare ori a înlocuitorului<br />
acestuia, dacă testatorul este militar, este salariat sau<br />
prestează servicii în cadrul forţelor armate şi nu se poate<br />
adresa unui notar public;<br />
- în faţa directorului, medicului şef al instituţiei sanitare<br />
sau al serviciului, ori, în lipsa acestora, a medicului de<br />
gardă, cât timp testatorul este internat într-o instituţie<br />
sanitară în care notarul public nu are acces.<br />
254
În toate cazurile este obligatoriu ca testamentul să se<br />
întocmească în prezenţa a doi martori.<br />
Încheiat în condiţiile arătate, testamentul privilegiat<br />
devine caduc la 15 zile de la data când dispunătorul ar fi putut<br />
să întocmească un testament or<strong>din</strong>ar. Se exceptează dispoziţiile<br />
testamentare privind recunoaşterea unui copil. Termenul de 15<br />
zile se suspendă dacă testatorul a ajuns într-o stare în care nu îi<br />
este cu putinţă să testeze.<br />
Testamentul sumelor şi valorilor depozitate este<br />
prevăzut de <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> sub forma unui simplu enunţ; acesta<br />
presupune aplicarea condiţiilor de formă prevăzute de legi<br />
speciale referitoare la sumele de bani, valorile sau titlurile de<br />
valoare depuse la instituţii specializate, sume şi valori ce fac<br />
obiectul unor dispoziţii testamentare.<br />
Reglementarea cuprinsă în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong>, referitoare la<br />
revocarea voluntară a testamentului, nu aduce inovaţii importante<br />
faţă de prevederile ce se aplică în prezent. Trebuie, totuşi,<br />
semnalată necesitatea ca revocarea expresă a testamentului făcută<br />
prin act autentic, ca şi retractarea unei dispoziţii revocatorii, să fie<br />
înscrisă, de îndată, de către notar, în registrul naţional notarial<br />
reglementat prin art. 1046 al N.C.civ.<br />
Revocarea voluntară a testamentului (art. 1051 N.C.civ.)<br />
poate fi expresă sau tacită. În materia revocării testamentului noua<br />
reglementare nu aduce noutăţi esenţiale. Revocarea voluntară<br />
expresă nu poate fi făcută decât prin act autentic, sau printr-un<br />
testament ulterior; testamentul revocator poate avea o formă<br />
diferită faţă de cel revocat. Revocarea voluntară tacită a unui<br />
testament olograf poate fi făcută şi prin distrugerea, ruperea sau<br />
ştergerea sa.<br />
Dispoziţia revocatorie poate fi retractată expres, prin act<br />
autentic ori prin testament.<br />
15.3.2. Legatul poate fi universal, cu titlu universal ori cu<br />
titlu particular; cât priveşte legatul cu titlu universal, <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong><br />
255
<strong>civil</strong> precizează că acesta conferă vocaţie la o fracţiune a<br />
moştenirii; prin această fracţiune se înţelege: a) fie proprietatea<br />
unei cote-părţi <strong>din</strong> moştenire; b) fie un dezmembrământ al<br />
proprietăţii asupra totalităţii sau a unei cote-părţi <strong>din</strong> moştenire; c)<br />
fie proprietatea sau un dezmembrământ asupra totalităţii ori<br />
asupra unei cote-părţi <strong>din</strong> universalitatea bunurilor determinate<br />
după natura sau provenienţa lor.<br />
Aceste precizări, cuprinse în art. 1056 N.C.civ., sunt de<br />
natură să pună capăt unor controverse teoretice şi unor<br />
dificultăţi de or<strong>din</strong> practic în domeniul moştenirii testamentare.<br />
Cât priveşte efectele legatelor, art. 1060 N.C.civ. prevede<br />
că, în cazul în care legatarul nu poate îndeplini sarcina care<br />
grevează legatul său, fără a depăşi valoarea bunurilor primite,<br />
se va putea libera predând beneficiarului sarcinii bunurile sau<br />
valoarea lor.<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> stabileşte şi soluţii pentru ipoteza în care<br />
legatul are ca obiect bunul altuia şi nu se află în patrimoniul<br />
succesoral la data deschiderii moştenirii. În ipoteza în care, la<br />
data întocmirii testamentului, testatorul nu a ştiut că bunul nu-i<br />
aparţine, legatul este lovit de nulitate absolută. Dacă, însă,<br />
testatorul a ştiut că bunul nu este al său, cel însărcinat cu<br />
executarea legatului este obligat, la alegerea sa, să dea fie bunul în<br />
natură, fie valoarea acestuia de la data deschiderii moştenirii (art.<br />
1064). Soluţia este cea consacrată prin art. 906 C.civ.<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> consacră (art. 1067) un drept de preferinţă<br />
al creditorilor moştenirii faţă de legatari, prevăzând că dacă<br />
legatele cu titlu particular depăşesc activul net al moştenirii, ele<br />
vor fi reduse în măsura depăşirii. Iar în ipoteza în care un legat a<br />
fost executat fără a se cunoaşte anumite datorii ori sarcini ale<br />
moştenirii, moştenitorul, creditorii sau orice persoană interesată<br />
poate solicita restituirea de la legatarul plătit, în măsura în care<br />
legatul urmează a fi redus.<br />
256
Revocarea judecătorească a legatului a fost păstrată în<br />
noua reglementare şi poate fi solicitată pentru neîndeplinirea<br />
culpabilă a sarcinii, ca şi pentru ingratitu<strong>din</strong>e, în cazurile<br />
enumerate de art. 1069 alin. 2 N.C.civ, anume:<br />
a) dacă legatarul a atentat la viaţa testatorului, a unei<br />
persoane apropiate lui sau, ştiind că alţii intenţionează să<br />
atenteze, nu l-a înştiinţat. Este de observat că, în această ipoteză,<br />
spre deosebire de cazul nedemnităţii, nu se cere ca legatarul să fi<br />
fost condamnat penal pentru fapta respectivă;<br />
b) dacă legatarul se face vinovat de fapte penale, cruzimi<br />
sau injurii grave faţă de testator ori la adresa memoriei acestuia.<br />
Legatele sunt supuse dispoziţiilor legale privind revocarea<br />
voluntară a testamentului. Potrivit art. 1068 alin. 2 N.C.civ., orice<br />
înstrăinare a bunului ce face obiectul unui legat, cu titlu particular,<br />
consimţită de către testator, chiar dacă este afectată de<br />
modalităţi, revocă implicit legatul pentru tot ce s-a înstrăinat.<br />
Dreptul la acţiunea în revocarea judecătorească a legatului<br />
se prescrie în termen de un an de la data când moştenitorul a<br />
cunoscut fapta de ingratitu<strong>din</strong>e ori, după caz, de la data când<br />
sarcina trebuia executată.<br />
Noua reglementare succesorală păstrează cazurile de<br />
caducitate a legatului (art. 1071): la data deschiderii succesiunii,<br />
legatarul nu mai este în viaţă ori este incapabil; legatarul este<br />
nedemn sau renunţă la legat; legatarul decedează înaintea<br />
împlinirii condiţiei suspensive ce afectează legatul, dacă aceasta<br />
avea caracter pur personal; bunul ce face obiectul legatului cu titlu<br />
particular a pierit în totalitate, <strong>din</strong> motive ce nu ţin de voinţa<br />
testatorului, în timpul vieţii acestuia sau înainte de împlinirea<br />
condiţiei suspensive ce afectează legatul.<br />
Art. 1073 N.C.civ. consacră expres soluţia aplicată şi în<br />
prezent cât priveşte regimul juridic al legatului-sarcină, în sensul<br />
că acesta nu va deveni ineficace în cazul în care legatul grevat<br />
devine ineficace ori este revocat judecătoreşte; într-o asemenea<br />
257
situaţie moştenitorii ce beneficiază de dreptul de acrescământ au<br />
obligaţia executării legatului-sarcină.<br />
Dezmoştenirea (art.1074 N.C.civ.) reprezintă dispoziţia<br />
cuprinsă în testament prin care testatorul înlătură de la moştenire,<br />
în tot sau în parte, unul sau mai mulţi <strong>din</strong>tre moştenitorii săi legali.<br />
Dezmoştenirea poate fi directă, atunci când testatorul<br />
dispune înlăturarea unuia sau mai multor moştenitori de la<br />
succesiune şi indirectă, când testatorul instituie unul sau mai<br />
mulţi legatari.<br />
Cât priveşte dezmoştenirea-sancţiune, recunoscută, în<br />
literatura de specialitate şi în jurisprudenţa actuală, ca putând fi<br />
valabilă, considerăm că aceasta dispare <strong>din</strong> dreptul nostru<br />
succesoral prin aplicarea art. 1009 N.C.civ., potrivit căruia<br />
clauzele testamentare prin care s-ar institui o asemenea sancţiune<br />
sunt considerate nescrise.<br />
Socotind că dezmoştenirea reprezintă, ea însăşi, ca<br />
manifestare unilaterală de voinţă, un act juridic, apare firesc ca<br />
dispoziţia testamentară ce o conţine să fie supusă cauzelor de<br />
nulitate, absolută ori relativă, prevăzute de lege. Este ceea ce<br />
prevede art. 1076 N.C.civ..<br />
15.3.3. Execuţiunea testamentară<br />
Testatorul poate numi una sau mai multe persoane,<br />
conferindu-le împuternicirea necesară executării dispoziţiilor<br />
testamentare. Executorul testamentar trebuie să aibă capacitate<br />
deplină de exerciţiu şi să accepte misiunea prin declaraţie<br />
autentică notarială. Executorul testamentar administrează<br />
patrimoniul succesoral pe o perioadă de cel mult doi ani de la<br />
deschiderea moştenirii. Puterile executorului nu pot fi transmise<br />
altei persoane.<br />
Executorul testamentar administrează patrimoniul<br />
succesoral, putând cere punerea sigiliilor, inventarierea bunurilor<br />
moştenirii; va cere instanţei să încuviinţeze vânzarea bunurilor<br />
pentru obţinerea de sume necesare executării legatelor; va încasa<br />
258
creanţele moştenirii şi, dacă este împuternicit prin testament, va<br />
plăti datoriile acesteia; va depune diligenţe pentru executarea<br />
testamentului şi va apăra validitatea acestuia în caz de contestaţie.<br />
Misiunea executorului testamentar este gratuită, dacă prin<br />
testament nu s-a prevăzut o remuneraţie care să se plătească <strong>din</strong><br />
moştenire. Executorul răspunde ca un mandatar pentru executarea<br />
misiunii sale. La finele fiecărui an şi la încetarea misiunii sale<br />
executorul testamentar este obligat să dea socoteală pentru<br />
gestiunea sa.<br />
15.3.4. Capacitatea de a dispune prin testament<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> reglementează în general capacitatea de a<br />
dispune prin liberalităţi, fără a distinge după cum acestea s-ar face<br />
prin acte între vii sau pentru cauză de moarte.<br />
Amintim, cât priveşte capacitatea de a dispune prin<br />
testament, că în prezent această capacitate este refuzată minorului<br />
care nu a împlinit 16 ani şi, bineînţeles, persoanei puse sub<br />
interdicţie judecătorească. Minorul care a împlinit 16 ani poate<br />
dispune prin testament, dar numai de o jumătate <strong>din</strong> ceea ce ar<br />
putea dispune dacă ar fi major (art. 807 C.civ.).<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> (art. 968) prevede că cel lipsit de<br />
capacitate de exerciţiu ori cu capacitate de exerciţiu restrânsă<br />
nu poate dispune de bunurile sale prin liberalităţi. Amintim,<br />
totuşi, că minorul dobândeşte, prin căsătorie, capacitate deplină de<br />
exerciţiu (art. 39), iar, cu respectarea condiţiilor prevăzute la art.<br />
272 alin. 2, minorul se poate căsători şi la vârsta de 16 ani.<br />
Precizăm, de asemenea că, potrivit art. 40 <strong>din</strong> N.C.civ., pentru<br />
motive temeinice, instanţa de tutelă poate recunoaşte minorului<br />
care a împlinit vârsta de 16 ani, capacitate deplină de exerciţiu.<br />
15.3.5. Incapacităţile speciale sunt sancţionate cu nulitate<br />
relativă. Ele privesc liberalităţile făcute medicilor, farmaciştilor şi<br />
altor persoane în perioada în care, direct sau indirect, acordau<br />
îngrijiri de specialitate dispunătorului pentru boala care este cauză<br />
259
a decesului; incapacitatea se aplică şi cât priveşte preoţii sau alte<br />
persoane ce acordau asistenţă religioasă.<br />
Sunt, tot astfel, lovite de nulitate relativă legatele în<br />
favoarea notarului public care a autentificat testamentul,<br />
interpretului şi martorilor ce au luat parte la procedura de<br />
autentificare, agenţilor instrumentatori în cadrul testamentelor<br />
privilegiate, persoanelor ce au acordat în mod legal asistenţă la<br />
redactarea testamentului. Aceste incapacităţi speciale, prevăzute<br />
de art. 991 N.C.civ., sunt reglementate în premieră de <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong><br />
<strong>civil</strong>.<br />
15.3.6. Substituţiile fideicomisare sunt, în prezent,<br />
interzise sub sancţiunea nulităţii absolute şi integrale.<br />
Noul <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> prevede că „o liberalitate poate fi grevată<br />
de o sarcină care constă în obligaţia instituitului, donatar sau<br />
legatar, de a conserva bunurile care constituie obiectul<br />
liberalităţii şi de a le transmite, la decesul său, substituitului<br />
desemnat de dispunător” (art. 994).<br />
Sub denumirea de liberalităţi reziduale, <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong><br />
îngăduie dispunătorului să stipuleze ca substituitul să fie gratificat<br />
cu ceea ce rămâne, la data decesului instituitului, <strong>din</strong> donaţiile sau<br />
legatele făcute în favoarea acestuia <strong>din</strong> urmă (art. 1001).<br />
Aşa fiind, noua reglementare <strong>civil</strong>ă nu numai că îngăduie<br />
substituţia fideicomisară în materia legatului, dar o<br />
reglementează şi pentru donaţii. Trebuie să precizăm, totuşi, că<br />
substituţia funcţionează numai la „prima generaţie”, dat fiind<br />
că, potrivit art. 996 alin. 3, substituitul nu poate fi supus obligaţiei<br />
de conservare şi transmitere a bunurilor.<br />
15.3.7. O inovaţie în domeniul liberalităţilor sub condiţie<br />
sau cu sarcină priveşte (art. 1006) posibilitatea revizuirii<br />
condiţiilor şi a sarcinilor, care poate fi cerută instanţei de<br />
judecată dacă, <strong>din</strong> motive imprevizibile şi care nu-i pot fi<br />
imputate, condiţiile sau sarcinile au devenit extrem de dificile sau<br />
excesiv de oneroase pentru beneficiar.<br />
260
Este consacrată expres (art.1010) posibilitatea confirmării<br />
unei liberalităţi de către moştenitorii universali ori cu titlu<br />
universal ai dispunătorului, aceştia renunţând la dreptul de a<br />
opune viciile de formă sau orice alte motive de nulitate.<br />
Confirmarea nu poate, desigur, să prejudicieze drepturile terţilor.<br />
15.3.8. Revocarea voluntară a testamentului (art. 1051 şi<br />
urm.) se poate face, în tot sau în parte, printr-un act autentic<br />
notarial sau printr-un testament ulterior (revocare expresă) ori prin<br />
distrugerea sau ştergerea testamentului olograf (revocarea tacită).<br />
Dispoziţia revocatorie poate, la rândul ei, să fie retractată expres,<br />
prin act autentic sau prin testament.<br />
15.4. Rezerva succesorală<br />
Rezerva succesorală urmează, în principal, regulile<br />
actuale. Rezerva este partea <strong>din</strong> bunurile moştenirii la care<br />
moştenitorii rezervatari au dreptul în virtutea legii, chiar împotriva<br />
voinţei lui de cujus manifestată prin liberalităţi sau dezmoşteniri.<br />
Sunt moştenitori rezervatari, ca şi în prezent, soţul supravieţuitor,<br />
descendenţii şi ascendenţii privilegiaţi ai defunctului.<br />
O inovaţie importantă priveşte reglementarea întinderii<br />
rezervei succesorale, renunţându-se la actualul mod de stabilire<br />
a întinderii rezervei descendenţilor (în funcţie de numărul lor).<br />
Aşa fiind, potrivit art. 1088 N.C.civ., rezerva succesorală a<br />
fiecărui moştenitor rezervatar este de jumătate <strong>din</strong> cota<br />
succesorală care, în absenţa liberalităţilor sau dezmoştenirilor, i s-<br />
ar fi cuvenit ca moştenitor legal. Art. 1089 N.C.civ. defineşte<br />
cotitatea disponibilă ca fiind partea <strong>din</strong> bunurile moştenirii care nu<br />
este rezervată prin lege şi de care defunctul poate dispune în mod<br />
neîngrădit, inclusiv prin liberalităţi.<br />
Este consacrată, de asemenea, cotitatea disponibilă<br />
specială a soţului supravieţuitor (art. 1090 N.C.civ). Potrivit<br />
textului (alin.1), liberalităţile neraportabile făcute soţului<br />
261
supravieţuitor, care vine la moştenire cu descendenţi ce nu provin<br />
<strong>din</strong> căsătoria sa cu defunctul, nu pot depăşi un sfert <strong>din</strong> moştenire<br />
şi nici partea descendentului care a primit cel mai puţin. Noua<br />
redactare a textului are avantajul de a elimina unele neclarităţi ale<br />
prevederilor actuale (art. 939 C.civ.), printre altele cele legate de<br />
referirea la copiii <strong>din</strong> altă căsătorie cu o formulă ce poate include<br />
şi copiii <strong>din</strong> afara căsătoriei defunctului. Textul cel nou nu mai<br />
vorbeşte, de altfel, despre copii, ci are în vedere, cum era şi firesc,<br />
pe descendenţii lui de cujus.<br />
Reglementarea reducţiunii liberalităţilor excesive (art.<br />
1091 şi urm. N.C.civ.) urmează reglementarea actuală.<br />
Valoarea masei succesorale în funcţie de care se determină<br />
rezerva succesorală şi cotitatea disponibilă se stabileşte prin:<br />
a) determinarea activului brut al moştenirii, prin însumarea<br />
valorii bunurilor existente în patrimoniul succesoral la data<br />
deschiderii moştenirii;<br />
b) determinarea activului net al moştenirii prin scăderea<br />
pasivului succesoral <strong>din</strong> activul brut;<br />
c) reunirea fictivă, exclusiv pentru calcul, la activul net, a<br />
valorii donaţiilor făcute de cel care lasă moştenirea.<br />
După deschiderea moştenirii, liberalităţile care încalcă<br />
rezerva succesorală sunt supuse reducţiunii, la cerere. Art. 1095<br />
N.C.civ. prevede un termen de prescripţie de trei ani pentru<br />
acţiunea în reducţiunea liberalităţilor excesive; acest termen<br />
curge de la deschiderea moştenirii ori, după caz, de la data când<br />
moştenitorii rezervatari au pierdut posesia bunurilor ce formează<br />
obiectul liberalităţilor. Pentru liberalităţile excesive necunoscute<br />
de moştenitorii rezervatari, prescripţia curge de la data când<br />
aceştia au aflat de existenţa şi de caracterul lor excesiv.<br />
Or<strong>din</strong>ea reducţiunii, stabilită prin art. 1096 N.C.civ., este<br />
neschimbată faţă de reglementarea actuală. Principalul efect al<br />
reducţiunii constă în ineficacitatea legatelor sau, după caz, în<br />
262
desfiinţarea donaţiilor, în măsura necesară întregirii rezervei<br />
succesorale (art. 1097 alin. 1).<br />
15.5. Opţiunea succesorală<br />
Succesibilul – persoană care îndeplineşte condiţiile<br />
prevăzute de lege spre a putea moşteni, dar care nu şi-a exercitat<br />
încă dreptul de opţiune succesorală – poate accepta moştenirea sau<br />
poate renunţa la ea.<br />
Opţiunea succesorală este, sub sancţiunea nulităţii<br />
absolute, indivizibilă şi nu poate fi afectată de nicio modalitate<br />
(art. 1101 N.C.civ.). Moştenitorul care, în temeiul legii ori al<br />
testamentului, cumulează mai multe vocaţii la moştenire are,<br />
pentru fiecare <strong>din</strong> ele, un drept de opţiune distinct (art. 1102).<br />
Principala inovaţie adusă de <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> în această<br />
materie este stabilirea unui termen de opţiune succesorală de un<br />
an de la deschiderea moştenirii (art.1103) faţă de termenul de 6<br />
luni existent în prezent. Reglementarea cuprinsă în <strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong><br />
nu elimină posibilitatea continuării unor discuţii privind natura<br />
termenului de opţiune, deşi se prevede expres că termenului astfel<br />
stabilit i se aplică prevederile legale referitoare la suspendarea şi<br />
repunerea în termenul de prescripţie (art. 1103 alin. final).<br />
Noua reglementare este completată cu prevederi ce<br />
îngăduie prorogarea termenului de opţiune, anume în ipoteza în<br />
care succesibilul a cerut, înainte de exercitarea dreptului de<br />
opţiune, întocmirea inventarului; în acest caz, termenul de opţiune<br />
nu se va împlini mai curând de două luni de la comunicarea<br />
procesului-verbal de inventariere (art. 1104).<br />
Este prevăzută posibilitatea acceptării succesiunii, de<br />
către creditorii succesibilului, pe cale oblică, dar numai în limita<br />
îndestulării creanţei lor (art. 1107); consacrarea expresă a acestui<br />
drept al creditorilor se face în sensul părerii dominante în doctrină<br />
şi pune capăt discuţiilor existente până în prezent în această<br />
privinţă.<br />
263
Este reglementat dreptul creditorilor de a cere instanţei<br />
revocarea renunţării frauduloase, dar numai în ce îi priveşte şi<br />
numai în trei luni de la data când au cunoscut renunţarea (art.<br />
1122 N.C.civ.). Este vorba, aşadar, despre acţiunea pauliană.<br />
Noua reglementare nu mai distinge între acceptarea pură<br />
şi simplă şi acceptarea sub beneficiu de inventar a succesiunii,<br />
prevăzând doar că moştenitorii legali şi legatarii universali sau cu<br />
titlu universal răspund pentru datoriile şi sarcinile moştenirii<br />
numai cu bunurile <strong>din</strong> patrimoniul succesoral, proporţional cu cota<br />
fiecăruia (art. 1114 alin. 2). Dimpotrivă, potrivit alin. 3, legatarul<br />
cu titlu particular nu este obligat să suporte datoriile şi sarcinile<br />
moştenirii; cazurile în care, prin excepţie, acesta răspunde pentru<br />
pasivul moştenirii, dar numai cu bunul sau cu bunurile ce<br />
formează obiectul legatului, sunt aceleaşi ca în actuala<br />
reglementare, unul <strong>din</strong>tre ele fiind acela când celelalte bunuri ale<br />
moştenirii sunt insuficiente pentru plata datoriilor şi sarcinilor<br />
moştenirii.<br />
Răspunderea ultra vires hereditatis a fost păstrată, totuşi,<br />
cu titlu de sancţiune, pentru succesibilul care, cu rea-cre<strong>din</strong>ţă, a<br />
sustras bunuri <strong>din</strong> patrimoniul succesoral, ori a ascuns o donaţie<br />
supusă raportului ori reducţiunii. Acesta este socotit a fi acceptat<br />
moştenirea chiar dacă anterior renunţase la ea; el nu va avea<br />
niciun drept la bunurile sustrase sau ascunse şi, după caz, va fi<br />
obligat să raporteze ori să reducă donaţia ascunsă fără a participa<br />
la distribuirea bunului donat. În fine, moştenitorul vinovat este<br />
ţinut să plătească datoriile şi sarcinile moştenirii proporţional cu<br />
cota sa <strong>din</strong> moştenire, inclusiv cu propriile sale bunuri.<br />
Revocarea renunţării la succesiune poate avea loc, ca şi în<br />
prezent, în tot cursul termenului de opţiune, dar numai dacă<br />
moştenirea nu a fost deja acceptată de alţi moştenitori care au<br />
vocaţie la partea ce i-ar reveni renunţătorului (art. 1123 N.C.civ.).<br />
Un termen de prescripţie de 6 luni a fost reglementat pentru<br />
264
dreptul la acţiunea în anularea acceptării sau renunţării; termenul<br />
curge <strong>din</strong> momentul în care titularul dreptului la acţiune a<br />
cunoscut cauza de nulitate relativă, iar în caz de violenţă, de la<br />
încetarea acesteia (art. 1124 N.C.civ.).<br />
Sezina este definită ca fiind stăpânirea de fapt exercitată<br />
asupra patrimoniului succesoral şi care conferă moştenitorilor şi<br />
dreptul de a administra acest patrimoniu şi de a exercita drepturile<br />
şi acţiunile lui de cujus (art. 1125). În prezent (art. 653 alin. 1<br />
C.civ.), sunt moştenitori sezinari numai descendenţii şi<br />
ascendenţii defunctului. Acestora li se adaugă, potrivit <strong>noul</strong>ui <strong>Cod</strong><br />
<strong>civil</strong>, soţul supravieţuitor; beneficiază de sezină numai<br />
ascendenţii privilegiaţi, iar în lipsa acestora colateralii<br />
privilegiaţi (art. 1126 alin. 1).<br />
15.6. Raportul donaţiilor<br />
Reprezintă obligaţia pe care o au între ei, unii faţă de alţii,<br />
descendenţii şi soţul supravieţuitor ai defunctului care vin efectiv<br />
şi împreună la moştenirea legală, de a readuce la moştenire<br />
bunurile pe care le-au primit cu titlu de donaţie de la de cujus, cu<br />
excepţia cazului când acesta a dispus scutirea de raport a donaţiei.<br />
În ipoteza scutirii de raport a donaţiei, prin voinţa<br />
donatorului, donaţia nu va mai avea caracterul unui simplu avans<br />
asupra moştenirii, ci va fi definitivă. În dreptul succesoral<br />
românesc nu sunt raportabile în temeiul legii decât donaţiile, iar<br />
nu şi legatele. Raportul ţine de moştenirea legală. Sunt, în prezent,<br />
aplicabile prevederile art. 751 C.civ. şi art. 3 <strong>din</strong> Legea nr.<br />
319/1944.<br />
Reglementarea raportului donaţiilor este păstrată de<br />
<strong>noul</strong> <strong>Cod</strong> <strong>civil</strong> (art. 1146-1154).<br />
În cazul renunţării la moştenirea legală, succesorul nu are<br />
obligaţia de raport, putând păstra donaţia primită în limitele<br />
cotităţii disponibile.<br />
265
În afara descendenţilor şi a soţului supravieţuitor, dreptul<br />
de a cere raportul îl au doar creditorii personali ai acestora, pe cale<br />
oblică.<br />
Raportul se face prin echivalent; donatarul nu poate fi<br />
obligat să facă raportul în natură (art. 1151).<br />
Dreptul de a solicita raportul se prescrie în trei ani de la<br />
data când cel îndreptăţit să-l ceară a cunoscut donaţia, dar nu<br />
înainte de deschiderea moştenirii, sau de la data la care bunul a<br />
fost predat donatarului.<br />
15.7. Partajul de ascendent<br />
Este un act juridic mixt; pe de o parte, reprezintă o<br />
donaţie sau o dispoziţie testamentară, iar pe de altă parte, un act<br />
de împărţeală.<br />
Împărţeala nu are, însă, ca scop, lichidarea unei<br />
indiviziuni, ci prevenirea naşterii unei asemenea stări între<br />
descendenţii dispunătorului la deschiderea moştenirii. Împărţeala<br />
de ascendent se poate face numai de părinţi sau de ceilalţi<br />
ascendenţi, în favoarea descendenţilor lor. Sub sancţiunea nulităţii<br />
absolute, această împărţeală trebuie să respecte regulile prevăzute<br />
de lege pentru donaţii şi testamente, inclusiv acelea referitoare la<br />
capacitate, consimţământ, obiect etc. Descendenţii între care se<br />
face împărţeala trebuie să aibă vocaţie succesorală utilă, în nume<br />
propriu sau prin reprezentare.<br />
Art. 1160-1163 N.C.civ. menţine reglementarea actuală a<br />
partajului de ascendent. Noua reglementare prevede (art. 1162)<br />
că, dacă în partajul de ascendent nu au fost cuprinse toate bunurile<br />
moştenirii, bunurile necuprinse se vor împărţi potrivit legii; tot<br />
astfel, dacă prin partajul de ascendent se încalcă rezerva<br />
succesorală a vreunui descendent ori a soţului supravieţuitor, sunt<br />
aplicabile prevederile referitoare la reducţiunea liberalităţilor<br />
excesive.<br />
266