Cititi online - CLICK AICI - Primaria Mizil
Cititi online - CLICK AICI - Primaria Mizil
Cititi online - CLICK AICI - Primaria Mizil
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Fereastra - 2010<br />
sului desculţ prin pădure. Începu să delireze uşor. „Sonia… Sonia... îngerul<br />
meu… nu poate fi adevărat… nimic nu este adevărat! Visez… trebuie că visez,<br />
aşa ceva nu ar trebui să se întâmple! Este nedrept!”<br />
Realizase prea târziu că în spatele său se jucase o farsă, al cărui erou,<br />
totodată comic şi tragic, fusese el, Serghei Alexeevici Mavroşin!<br />
Pentru Sonia Feedorovna el nu fusese o fiinţă de carne şi sânge, cu<br />
sentimente şi vise, cu un suflet viu. Ci doar un simplu mijloc de a-şi atinge o<br />
dorinţă diabolică, mocnită demult: aceea de a se descotorosi de Tromkin.<br />
Mavroşin fusese un simplu pumnal, câteva grame de otravă neiertătroare,<br />
plumbul ce pornise de pe gurile negre ale puştii pe care cu atâta candoare şi<br />
atâtea speranţe pentru el o luase din mâinile femeii iubite în dimineaţa aceea de<br />
duminică. Abia acum Mavroşin înţelese că viaţa este uneori nedreaptă. Dar<br />
doar cu cei umili şi slabi. Întotdeauna, ea îşi va întoarce mereu talerul fericirii<br />
numai spre cei care au cu ce să o plătească. Nu şi spre sărăntoci, visători ca el…<br />
***<br />
În seara aceleiaşi zile, Goloped Stepanovici fu vizitat de Mavroşin.<br />
Acesta atăta ca după multe nopţi nedormite. Cu o tristeţe iremediabilă în privirile<br />
stinse sub un asfinţit tragic. Avea în braţe motanul, singura mângâiere în<br />
viaţă. Se aşezase neputiincios pe un scăunel lângă soba dogorind şi abia îngăimă<br />
câteva cuvinte.<br />
– Galoped Stepanovici… eu voi pleca… voi pleca departe de aici…<br />
Oriunde este nevoie de un funcţionar cinstit şi muncitor ca mine…<br />
–Sonia… Sonia Feedorovna… intuise bunul lui prieten. Din pricina ei<br />
pleci, nu<br />
– Nu din pricina ei, din pricina neputinţei mele de a vedea realitatea<br />
cu ochii cu care o percep toţi cei din jurul meu. A trebuit să treacă sute de ani<br />
ca în biata Rusie să apară un Don Quijote şi, din păcate, acela am fost tocmai<br />
eu. Năluciri, Goloped, toată viaţa noastră este compusă din năluciri…! Niciodată<br />
nu vom şti dacă ceea ce ni s-a întâmplat a fost real sau un vis nesfârşit!<br />
Uite, ştii că nu am altă avere decât inima asta nefericită şi câteva lucruri umile.<br />
Biblia… biblia asta să i-o dai părintelui paroh cu cuvânt de mulţumire de la<br />
mine. A fost întotdeauna blând, lesne iertător şi drept în sfaturile pe care mi<br />
le-a dat la Sfânta Spovedanie, dar, pe care, iată, nu m-am învretnicit să le<br />
urmez! Fularul acesta şi căciula de lână… să meargă la azilul de bătrâni. Să-l<br />
cauţi pe Fiodor Liubkin. E un bătrân sărman, singur pe lume, cu care m-am<br />
împrietenit în parcul central. Stătea acolo pe un frig amarnic şi cerşea. Să-i spui<br />
să-şi încălzească oasele bătrâne cu ele în amintirea mea. Mai am două semne<br />
de carte lucrate din piele cu fir de mătase…<br />
– Două semne de carte Şi cărţile în care ele s-au odihnit…<br />
– Ştii că am fost tare strâmtorat în ultimul timp… le-am amanetat…<br />
şi n-am mai avut cum să le recuperez…! Regret nespus, căci erau parte din<br />
sufletul meu… Cehov… dar aşa este viaţa… nedreaptă cu cei umili… O ultimă<br />
rugăminte… Cioşka, motanul meu… vreau să ţi-l las în grijă. Nu e pretenţios<br />
56