Cititi online - CLICK AICI - Primaria Mizil
Cititi online - CLICK AICI - Primaria Mizil
Cititi online - CLICK AICI - Primaria Mizil
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Almanah<br />
(urmare din pag. 162)<br />
în dialogurile noastre. Puteam citi oricât<br />
şi oricând sintagma eminesciană<br />
„dureros de dulce”. Acum pricepeam<br />
cu gura, cu mâinile, cu mintea...<br />
– Eşti ticălosul meu adorabil,<br />
al meu!<br />
– De ce ticălos<br />
– Pentru că nu este drept să<br />
fii torţionarul sufletului meu!<br />
– Dar nu sunt ticălosul tău!<br />
– Da, al meu, pentru că am<br />
simţul proprietăţii chiar şi asupra<br />
delincvenţilor sentimentali!<br />
Şi este miercuri. Cred că,<br />
pentru mine, ziua de miercuri va avea<br />
întotdeauna un ascendent asupra celorlalte<br />
zile. Este miercuri mustind de<br />
aşteptare şi de doruri sucite şi răsucite<br />
precum cozile mele de adolescentă cu<br />
adolescenţa netrăită.<br />
Îmi ţin ochii închişi, prea<br />
grei de imaginea lui. Iar apele din privirea<br />
mea se logodesc cu apele-surori<br />
din ochii lui.<br />
Ne consumăm. Două combustii interne<br />
în care crengile-braţe din inima<br />
mea ard laolaltă cu braţele-crengi din<br />
sufletul lui.<br />
Este ziua mea aniversară.<br />
Am obiceiul să mă autoflagelez spunând<br />
că „n-am nimic sfânt pe lume”,<br />
adică n-am un sfânt tutelar, un patronnaş-umbrelă<br />
al prenumelui meu. Care<br />
este Nora. Am vrut să spun: Ce contează!<br />
Dar n-am spus. Chiar contează<br />
că mă cheamă Nora. Şi nici pe Ibsen<br />
nu l-am întrebat dacă-mi permite să<br />
port numele eroinei sale, să-i port numele<br />
prin viaţă.<br />
Mama m-a uns cu acest nume.<br />
Care îmi vine bine; cam aşa cum<br />
„rimează” două lacrimi din aceeaşi<br />
pereche de ochi. Care au culoarea<br />
lemnului de nuc din care s-a născut<br />
biroul meu... Cel la care mă aşez şi mă<br />
trezesc scriind. Şi scriu în tăcere pentru<br />
ca inspiraţia să nu plece de la mine.<br />
Ca mai apoi, cine ştie, să se aşeze<br />
şi ea la birou văduvindu-mă de fosforul<br />
minţii.<br />
Nu prea mă dau în vânt după<br />
sărbători, fie ele aniversări sau zile o-<br />
nomastice. Mi se par inelastice, pline<br />
de şabloane precum tiparele de la croitorie.<br />
Dar, până la urmă, ziua de naştere<br />
este un premiu. Pe care nici nu e<br />
nevoie să-l merităm. Premiul-an. Anul<br />
care s-a dus.<br />
Cei apropiaţi mă iscodesc în<br />
privinţa cadourilor pe care aş vrea să<br />
le primesc. Ca să simplificăm lucrurile,<br />
eu şi sora mea am hotărât „să terminăm<br />
odată cu darurile şi cu grijile<br />
legate de alegerea acestora”.<br />
– Cadoul ideal e libertatea...<br />
– Pe care o obţii necăutându-l,<br />
o îngân eu pe sora mea.<br />
Am muncit (intelectual vorbind!)<br />
amândouă la acest aforism care<br />
ne-a scăpat de griji. Ne felicităm, ne<br />
pupăm frăţeşte, îngurgităm câte ceva<br />
şi... rădem!<br />
– Acesta e al doilea cadou.<br />
– După libertate!<br />
– Da, după libertatea de a râde.<br />
Şi ziua a devenit rotundă,<br />
adică perfectă. Iar Rozmarinului meu<br />
îi cântă râsul. Când ne veselim noi a-<br />
mândoi, hohotesc şi geamurile încăperii.<br />
– Sunteţi grozavi!<br />
– Sau groaznici, încerc eu un<br />
(Continuare în pag. 164)<br />
163