Cititi online - CLICK AICI - Primaria Mizil
Cititi online - CLICK AICI - Primaria Mizil
Cititi online - CLICK AICI - Primaria Mizil
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Almanah<br />
(Urmare din pag. 154)<br />
O prietenă poetesă, Patricia din Pennsylvania, îmi spusese, în cunoştiinţă<br />
de cauză, că pe această stradă suprareală există şi o galerie ce expune<br />
artişti români.<br />
Tensiunea e mare. Străbat zeci de galerii, văd sute de tablouri şi de<br />
picturi, desprinse din tot atâtea vise şi ajung în sfârşit în faţa galeriei Turner<br />
Carrol. Inima îmi bate mai tare. Intru şi întreb hotărâtă dacă au ceva opere de<br />
artă de artişti români. Sunt redirecţionată către o tânără asistentă care îmi dă<br />
răspunsul căutat. Îmi deschide nişte sertăraşe subţiri din care se ivesc lucrări<br />
neînrămate de grafică. Apoi îmi oferă cu cordialitate loc pe un scaun şi îmi întinde<br />
două albume pe care le pot răsfoi.<br />
Am în mâinile mele două vieţi, două deveniri, doi artişti români :<br />
George(s) Mazilu – artist care locuieşte şi creează actualmente la Paris şi<br />
Traian Alexandru Filip. Primul în viaţă, cel din urmă decedat. Mă plictisesc<br />
repede de Mazilu ale cărui tablouri înfăţişează oameni hidoşi-medievali, în<br />
genul celor lui Bosch, dar parcă mult mai venali, ipocriţi, ticăloşi. Caut altceva.<br />
Şi găsesc în grafica lui Traian Filip. Încep să citesc cu înfrigurare descrierile<br />
ilustraţiilor. Omul trăise în Bucureşti, ajunsese într-o vreme în Italia şi apoi<br />
cu burse de creaţie în Suedia şi în final în America la New Hope – Pennsylvania.<br />
Paralel cu acest discurs cartea propunea şi un altul, mai sumbru, despre<br />
experienţele lui T.A.Filip în ceauşism, despre nevoia de a scăpa din patria sa<br />
paranoică şi revoltător de austeră şi carcerală.<br />
Însă povestea merge mai departe în timp ce depăn şi mă hrănesc din<br />
imagini şi textul „tovarăş de drum”. Apoi ajung la îngeri. Aceştia mă impresionează<br />
fiindcă ating o coardă a fiinţei care îmi spune că în cea mai mare disperare<br />
apar şi ei, apar ei şi apoi apare Dumnezeu. Nu ştiu sigur dacă îngerii lui<br />
Filip sunt expresia unei deznădejdi a autorului în faţa singurătăţii acute, sau o<br />
încercare de transpunere plastică a dorului după fiinţa iubită, rămasă acasă, în<br />
România, sau chiar a dorului de ţară. Cert e că răsfoiesc, citesc titlurile : Înger<br />
cu flaut, Înger auriu, Înger cu sabie, Înger cu floare, Înger de pază şi brusc<br />
– Ultimul înger.<br />
Mi se pare ciudat, apoi îmi spun că poate pictorul, după ce s-a desăvârşit<br />
pictând îngeri, a ales să treacă la alte teme. Dar textul, ca un necrolog,<br />
îmi îndreaptă această supoziţie. Titlul fusese dat de un prieten de-al lui care îl<br />
găsise mort în atelierul lui. Pictorul s-a sinucis. Da. În ţara tuturor posibilităţilor,<br />
în ţara care l-a primit cu braţele deschise fâlfâindu-i o nouă speranţă. Mă<br />
simt ciudat. E dramatic, dar e un circuit posibil pentru astfel de firi cum a fost<br />
cea a lui Traian A. Filip – sensibil, idealist, singuratic.<br />
Ies din galerie, pe strada galerie, în oraşul galerie – Santa Fé (Sfânta<br />
Credinţă). Soarele ascuţit mă izbeşte în faţă. Viaţa, acest vuiet imens peste o<br />
absenţă, mă duce mai departe, mă accelerează şi mă smulge din mijlocul acestui<br />
deşert plin de imagini care m-a învăţat atât prin abundenţă cât şi prin lipsă<br />
înţelepciunea simplităţii.<br />
155