Nr. 2/2010 Anul 125 - Revista PÄdurilor
Nr. 2/2010 Anul 125 - Revista PÄdurilor
Nr. 2/2010 Anul 125 - Revista PÄdurilor
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
tare de pădure în folosul locuitorilor din spaţiul rural,<br />
ar fi avut consecinţe catastrofale, dacă nu ar fi<br />
fost oprită în aplicare. Într-adevăr, „Dacă s-ar fi pus<br />
în aplicare această lege, s-ar fi desfiinţat proprietatea<br />
forestieră a statului şi s-ar fi mers conştient la<br />
distrugerea ultimelor rezerve de păduri din care se<br />
puteau satisface continuu nevoile de lemn” (Sabău,<br />
1946). Iar replica academicianului Gh. Ionescu-Şişeşti<br />
(1924), agronom de prestigiu, a fost promptă:<br />
„Ca plugar sunt cuprins de o adâncă îngrijorare că<br />
pădurile date pe mâna comunelor se vor brăcui şi se<br />
vor crea în viitor tot mai grele condiţii pentru agricultură<br />
şi deci pentru putinţa de viaţă a ţărănimii<br />
din multe regiuni ale ţării. S-a făcut deja un mare<br />
sacrificiu cu transformarea unor întinse suprafeţe<br />
de pădure, adesea păduri de protecţie, în izlazuri”.<br />
Promisiunile electorale ale partidelor politice<br />
care în perioada interbelică s-au succedat la putere,<br />
promisiuni puse în aplicare sub forma izlazurilor<br />
comunale (cunoscute sub denumirea de „izlazuri<br />
electorale”) pe seama pădurilor, au avut consecinţe<br />
majore ecologice, sociale şi economice cu urmări<br />
până în prezent.<br />
Doar protestele internaţionale şi ale multor academicieni<br />
români (Gh. Ionescu-Şişeşti, Ion<br />
Simionescu, Simion Mehedinţi, Nicolae Iorga ş.a.),<br />
ale silvicultorilor autohtoni în frunte cu Marin<br />
Drăcea, precum şi sfaturile consilierului german Fr.<br />
Gernlein (Sabău, 1946), adresate politicienilor, guvernelor<br />
şi parlamentelor României, au determinat<br />
ca, spre sfârşitul deceniului al IV-lea al secolului<br />
trecut, să se instaureze mai multă linişte la hotarele<br />
fondului forestier şi să se adopte soluţii adecvate de<br />
administrare a acestuia (care ar fi putut servi ca model<br />
pentru actuala perioadă).<br />
Dezordinea şi instabilitatea la hotarele pădurii,<br />
dar şi înăuntrul ei, s-au dezlănţuit din nou în primii<br />
ani după ocuparea ţării de trupele sovietice, în august<br />
1944. În aceste noi condiţii, forţele politice de<br />
stânga, în scopuri electorale, au promis înzestrarea<br />
ţăranilor cu terenuri forestiere pe seama pădurilor<br />
statului şi a marilor proprietăţi, repetând într-un<br />
mod mult mai periculos reformele agrare adoptate<br />
după primul război mondial. Faţă de aceste intenţii,<br />
profesorul Marin Drăcea, în ultima sa cuvântare, ţinută<br />
la Academia de Agricultură al cărei membru titular<br />
era, intuind gravele consecinţe ale unor asemenea<br />
decizii pentru pădurile şi spaţiul rural, ne-a<br />
transmis următorul crez al său: „În cazul unei noi<br />
întocmiri a rosturilor forestiere, care să ceară pădurii,<br />
în orice mână s-ar găsi ea, să contribuie la<br />
consolidarea neamului, se impune categoric ca procesul<br />
de pulverizare a proprietăţii să fie sistat radical.<br />
Ceva mai mult, tot aşa de necesar este să se facă<br />
chiar drumul înapoi, prin refacerea, din ţăndări<br />
mărunte, a unor organisme forestiere sau unităţi<br />
economice forestiere, care singure pot ameliora<br />
economia forestieră şi economia lemnului în ţinutul<br />
respectiv. Acest principiu, al sistării pulverizării şi<br />
al reîntregirii acestora în unităţi mari trebuie să<br />
stea hotărât la temelia viitoarei planificări a folosirii<br />
spaţiului naţional” (Drăcea, 1945).<br />
Cum în următorii ani (1946-1947) starea pădurilor,<br />
excesiv fărâmiţate, se înrăutăţise (Vlad, 1947),<br />
ilustrul silvicultor prof. Constantin Georgescu (1947),<br />
în calitatea sa de preşedinte al Societăţii „Progresul<br />
Silvic”, a constatat şi solicitat următoarele:<br />
„Marea majoritate a pădurilor particulare şi o<br />
parte însemnată dintre cele ale persoanelor juridice<br />
sunt folosite în mod barbar, iar starea în care se află<br />
legitimează o urgentă intervenţie din partea statului,<br />
care să oprească procesul de fărâmiţare a proprietăţii<br />
particulare (circa 500 mii proprietari, n.n.)<br />
şi să întrunească mai multe proprietăţi într-o singură<br />
unitate economică de producţie”. Legea nr. 204<br />
din iunie 1947 (Legea pentru apărarea patrimoniului<br />
forestier), adoptată în Parlamentul României cu<br />
aportul academicianului Traian Săvulescu, a dat satisfacţie<br />
acestei cerinţe, exprimată de întregul Corp<br />
silvic.<br />
Din păcate, această lege a funcţionat doar câteva<br />
luni, fiind abrogată de regimul Partidului Comunist<br />
prin Constituţia din anul 1948 (adoptată după<br />
schimbarea formei de guvernământ a României<br />
şi alungarea regelui Mihai I din ţară). În consecinţă,<br />
toate pădurile au fost „naţionalizate” (etatizate) şi<br />
declarate „bun al întregului popor”.<br />
S-a afirmat şi se mai susţine, uneori şi în prezent,<br />
că în perioada comunismului suprafaţa fondului<br />
forestier s-ar fi redus nesemnificativ (doar cu circa<br />
140 mii ha). Recent s-a putut însă dovedi că şi în<br />
această perioadă despădurirea s-a extins substanţial,<br />
pe o suprafaţă de aproximativ 600 mii ha, pe seama<br />
aşa-numitelor „păşuni împădurite” (considerate<br />
acum adevărate păduri), a unor păduri de câmpie<br />
defrişate în anii ’60 ai secolului trecut, a majorităţii<br />
6 REVISTA PĂDURILOR • <strong>Anul</strong> <strong>125</strong> • <strong>2010</strong> • <strong>Nr</strong>. 2