Grigorie de Nazianz - Cele cinci Cuvantari ... - Tineretul Ortodox
Grigorie de Nazianz - Cele cinci Cuvantari ... - Tineretul Ortodox
Grigorie de Nazianz - Cele cinci Cuvantari ... - Tineretul Ortodox
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Sfântul <strong>Grigorie</strong> <strong>de</strong> <strong>Nazianz</strong><br />
<strong>Cele</strong> <strong>cinci</strong> Cuvântări<br />
<strong>de</strong>spre Dumnezeu<br />
traducere din greacă<br />
<strong>de</strong><br />
Preot Gh. Tilea<br />
Diplomat al Institutului Oriental din Roma<br />
Doctor al Facultăţii <strong>de</strong> Teologie din Bucureşti<br />
şi<br />
Nicolae I. Barbu<br />
Doctor în litere <strong>de</strong> la Strasbourg<br />
Asistent la Universitatea din Bucureşti<br />
dupa editia din 1947<br />
-2008-
Prefaţă<br />
Cine nu cunoaşte însemnătatea fără seamăn a Celor <strong>cinci</strong><br />
cuvântări <strong>de</strong>spre Dumnezeu ale Sfântului <strong>Grigorie</strong> <strong>de</strong> <strong>Nazianz</strong>,<br />
supranumit şi Teologul Mai este oare nevoie să vorbim <strong>de</strong><br />
nepreţuita lor valoare, când lumina Sfintei Treimi străluceşte<br />
atât <strong>de</strong> puternic în fiecare din ele Când veacuri <strong>de</strong>-a rândul au<br />
rămas uimite <strong>de</strong> puterea raţiunii, <strong>de</strong> ascuţişul argumentării, <strong>de</strong><br />
greutatea zdrobitoare a dovezilor, răpite <strong>de</strong> căldura inimii şi<br />
fermecate <strong>de</strong> via culoare a tablourilor din aceste cuvântări<br />
Nu este nevoie, fireşte, nu este nevoie, şi <strong>de</strong> aceea nici noi<br />
nu vom face-o.<br />
Multe sunt aşadar însuşirile acestor cuvântări şi nepreţuită<br />
valoarea lor. Dar grele, fără pereche <strong>de</strong> grele, sunt problemele pe<br />
care le ridică aproape la fiecare cuvânt, traducerea acestor<br />
cuvântări.<br />
Fraza Sfântului <strong>Grigorie</strong> <strong>de</strong> <strong>Nazianz</strong> este oglinda<br />
credincioasă a sufletului său, Aici <strong>de</strong>vine scurtă, eliptică,<br />
strângând mintea în lanţurile celei mai înalte logici, aici ea se<br />
<strong>de</strong>sfăşoară în largi perioa<strong>de</strong>, ca faldurile unui veşmânt <strong>de</strong><br />
sărbătoare ale artei cuvântării, aici ia forma simplă, firească,<br />
obişnuită, a unei convorbiri cal<strong>de</strong>, prieteneşti, familiare, aici<br />
<strong>de</strong>vine strânsă, ascuţită ca o floretă, tăioasă ca o sabie<br />
necruţătoare culcând la pământ toate amarnicele înjghebări<br />
logice ale ereticilor şi duşmanilor Sfintei Treimi.<br />
Am căutat să păstrăm, pe cât ne-a fost cu putinţă, această<br />
frază aşa cum este ea. Am păstrat-o în măsura în care ne-a<br />
îngăduit limba română. Multe, fireşte, au fost locurile un<strong>de</strong> a<br />
trebuit să călcăm peste concizia greacă, pentru claritatea pe care<br />
ne-o cere româna. Dar, în cele mai multe locuri, avem<br />
convingerea că am izbutit să redăm înalte însuşiri stilistice ale<br />
acestor cuvântări.<br />
N-am avut în faţă <strong>de</strong>cât textul grec al ediţiei Migne şi cel<br />
editat <strong>de</strong> Arthur James Mason, The five theological orations of<br />
Gregory of <strong>Nazianz</strong>us, Cambridge 1889.<br />
Nicio traducere străină nu ne-a ajutat – în româneşte<br />
necunoscând noi existenţa vreuneia – <strong>de</strong> vreme ce traducerea lui<br />
P. Galay, Les discours theologiques, traduit avec introduction et<br />
notes, Editions Emmanuel Vitte, Lyon-Paris, 1942, <strong>de</strong>spre a<br />
cărei apariţie am fost informaţi, nu am avut-o la în<strong>de</strong>mână.<br />
3
Rugăm aşadar pe cititori nici să nu pregete să citească lunga<br />
perioadă a câte unei fraze, nici să nu se încrunte la concizia<br />
logică a unor fragmente <strong>de</strong> propoziţii şi fraze.<br />
Aceste însuşiri sunt însăşi oglinda sufletului năvalnic şi<br />
totuşi nespus <strong>de</strong> luminat al Sfântului <strong>Grigorie</strong>.<br />
Odată primite aceste lămuriri, rugăm pe cititor să primească<br />
anticipata noastră recunoştinţă pentru orice critică ştiinţifică, cu<br />
asigurarea că, la o nouă ediţie, vom ţine seamă <strong>de</strong> toate<br />
sugestiile. Aceasta, cu atât mai mult, cu cât, într-o lucrare un<strong>de</strong><br />
se vorbeşte <strong>de</strong>spre neasemănata şi necuprinsa lumină a<br />
Dumnezeirii, n-am putea şi nici nu vrem să ne lipsim <strong>de</strong> orice<br />
lumină a<strong>de</strong>vărată, ca lumina să fie cuprinsă astfel prin cât mai<br />
multă lumină.<br />
Autorii<br />
4
Introducere<br />
O scurtă privire biografică<br />
Sfântul <strong>Grigorie</strong> <strong>de</strong> <strong>Nazianz</strong>, supranumit Teologul, s-a<br />
născut în jurul anului 330, în Arianz, aproape <strong>de</strong> orăşelul<br />
<strong>Nazianz</strong> din sudul Capadociei. Tatăl său era păgân şi făcea parte<br />
din secta iudaică a ipsistarienilor (adoratorii Celui Prea Înalt). Se<br />
numea tot <strong>Grigorie</strong> şi s-a botezat, sub în<strong>de</strong>mnul pioasei sale<br />
soţii, Nonna, în 325. În 329 a fost ales episcop <strong>de</strong> <strong>Nazianz</strong>.<br />
Cultura profană şi-a făcut-o în Cezareea Capadociei, un<strong>de</strong> are <strong>de</strong><br />
coleg pe Sf. Vasile. A studiat apoi în Cezareea Palestinei şi în<br />
Alexandria Egiptului. Formarea filosofică şi-a făcut-o în<strong>de</strong>osebi<br />
în Atena. Spre anul 357 revine în patrie şi se botează, iar după<br />
un an se retrage în singurătate, un<strong>de</strong>, alături <strong>de</strong> Sf. Vasile,<br />
studiază Scriptura şi Părinţii, se ocupă cu grădinăritul şi<br />
alcătuiesc împreună un fel <strong>de</strong> antologie a operei lui Origen,<br />
cunoscută sub numele <strong>de</strong> Filocalia. În 361, în ziua <strong>de</strong> Crăciun,<br />
este făcut preot, dar fuge la Vasile, cu care împrejurare scrie<br />
minunatul tratat Despre fugă sau <strong>de</strong>spre preoţie. Revine însă<br />
pentru a aplana conflictul dintre tatăl său şi călugări, fiindcă<br />
aceştia îl acuzau că semnase, sub ameninţarea arienilor,<br />
formula <strong>de</strong> la Rimini. Mai apoi este aşezat <strong>de</strong> Sf. Vasile în<br />
fruntea Sazimei, ca episcop, dar nu ocupă scaunul efectiv, din<br />
cauza lui Antim al Tianei, care ţine oraşul ocupat milităreşte.<br />
După împăcarea lui Vasile cu Antim, Sf. <strong>Grigorie</strong> rămâne fără<br />
jurisdicţie şi revine lângă tatăl său, spre a-l ajuta în conducerea<br />
Bisericii din <strong>Nazianz</strong>. După aceea, se retrage iarăşi în Seleucia,<br />
fiindcă ve<strong>de</strong>a că nu se mai proce<strong>de</strong>ază la o nouă alegere pentru<br />
el.<br />
Totuşi o nouă alegere are loc. Astfel, în 379, episcopii<br />
ortodocşi din Tracia, îl aduc ca episcop al Constantinopolului,<br />
împotriva episcopului eunomian Demofil, mai ales că murise<br />
împăratul arian Valente. În Constantinopol toate Bisericile erau<br />
în mâna arienilor. De aceea Sf. <strong>Grigorie</strong> se aşează în casa unei<br />
ru<strong>de</strong>, un<strong>de</strong> era şi o capelă şi <strong>de</strong> aici rosteşte <strong>Cele</strong> <strong>cinci</strong> cuvântări<br />
<strong>de</strong>spre Dumnezeu, care aveau să-l facă celebru, atât pe el, cât şi<br />
acest loc, care va fi mai apoi celebra Biserică Anastasia. Aceasta<br />
în 380. Dar <strong>de</strong> acum încep şi marile necazuri. Astfel, se ve<strong>de</strong><br />
chemat în faţa tribunalului, ca instigator şi autor al tulburărilor<br />
5
sângeroase, care au avut loc între ortodocşi şi arieni, cu prilejul<br />
rostirii acelor cuvântări. Atacul arienilor este prevăzut <strong>de</strong> el, cum<br />
ve<strong>de</strong>m din Cuvântarea întâia, cap. I. Un alt necaz îi vine <strong>de</strong> la<br />
prietenul său, Maxim, filosof cinic, venit din Egipt. Acesta,<br />
asigurându-se <strong>de</strong> asentimentul lui Petru al Alexandriei, vrea să<br />
ia locul Sfântului <strong>Grigorie</strong>, dar este surprins <strong>de</strong> ortodocşi chiar<br />
în noapte când era consacrat episcop. Şi acum are loc un<br />
conflict. Pentru toate acestea, Sf. <strong>Grigorie</strong> se hotărăşte să<br />
părăsească oraşul, dar este împiedicat, poporul vociferând, cum<br />
ne înformează el în Carmen <strong>de</strong> vita sua, vers. 1100: „Dacă pleci,<br />
tu iei cu tine Treimea” (Vezi Cayré, Précis <strong>de</strong> Patrologie, I, 406,<br />
nota 3). Cu venirea lui Teodosie Împăratul, Bisericile trec în<br />
mâna ortodocşilor. Sf. <strong>Grigorie</strong> conduce mai <strong>de</strong>parte Biserica<br />
Constantinopolitană şi refuză să fie înscăunat, mai înainte <strong>de</strong> a<br />
fi ales aici în mod canonic. Alegerea lui canonică are loc la<br />
Sinodul al II-lea ecumenic, în 381, pe care îl prezi<strong>de</strong>ază după<br />
moartea lui Meletie al Antiohiei. Are însă neplăceri, din cauza<br />
punctului său <strong>de</strong> ve<strong>de</strong>re asupra succesorului lui Meletie, unii<br />
episcopi din Egipt şi Macedonia punând la îndoială alegerea<br />
canonică a lui <strong>Grigorie</strong>. De aceea, în iulie 381, îşi dă <strong>de</strong>misia şi<br />
se retrage la Arianz, un<strong>de</strong> se ocupă cu scrisul. Moare în 389<br />
(Vezi La Voce <strong>de</strong>i Padri, II, 305 şi urmare; P. Go<strong>de</strong>t, Grégoire <strong>de</strong><br />
<strong>Nazianz</strong>e (Saint), Dictionnaire <strong>de</strong> Théologie Catholique, VI, 2, col.<br />
1839-1841).<br />
Momentul istorico-dogmatic al celor <strong>cinci</strong> cuvântări<br />
<strong>Cele</strong> <strong>cinci</strong> cuvântări <strong>de</strong>spre Dumnezeu ale Sfântului <strong>Grigorie</strong><br />
<strong>de</strong> <strong>Nazianz</strong> sunt rezultatul unor uriaşe frământări teologice în<br />
jurul dogmei Sfintei Treimi, frământări care fac obiectul<br />
principal al primelor două sinoa<strong>de</strong> ecumenice.<br />
Ereziile <strong>de</strong> mare răsunet în secolul Sfântului <strong>Grigorie</strong> <strong>de</strong><br />
<strong>Nazianz</strong> şi combătute <strong>de</strong> el în cuvântările <strong>de</strong>spre Dumnezeu,<br />
sunt două: arianismul şi pnevmatomahismul. Tot aici mai<br />
aminteşte şi <strong>de</strong> sabelianism.<br />
Doctrina ariano-eunomiană se îndrepta în special împotriva<br />
Dumnezeirii Fiului. Ea se reduce la următoarele: Dumnezeu este<br />
unic, nenăscut, veşnic, fără început. El nusieşi comunică fiinţa,<br />
fiindcă ar însemna că este compus, muabil, divizibil, corporal şi<br />
prin aceasta nu ar mai fi nenăscut (agennitos). Toate expresiile<br />
care presupun o comunicare sau generare, precum termenul<br />
purce<strong>de</strong>re (provoli), parte <strong>de</strong>ofiinţă (meros homousion), făclie din<br />
6
făclie (lyhnon apo lyhnu), trebuie condamnate. Tot ce este în<br />
afară <strong>de</strong> Dumnezeu, este creat <strong>de</strong> El din nimic, prin voia Lui.<br />
Pentru a crea lumea, Dumnezeu a creat mai întâi o fiinţă<br />
superioară, pe Logosul, care este intrumentul creaţiei şi<br />
intermediarul între Dumnezeu şi lume. Crearea Lui a avut loc<br />
înainte <strong>de</strong> crearea propriu-zisă şi înainte <strong>de</strong> timp, sau, cum cu<br />
ironie spune Sfântul <strong>Grigorie</strong>, în timpul din afară <strong>de</strong> timp<br />
(ahronos, pro eonon); nu este însă etern sau împreună etern<br />
(aidios sau synaidios). El este creat din nimic (ex uc onton<br />
gegone); nu este din substanţa lui Dumnezeu, dar există prin<br />
voia lui Dumnezeu. Este un fiu adoptiv al lui Dumnezeu (cata<br />
harin). Creatură, Logosul este supus lui Dumnezeu; nu cunoaşte<br />
pe Dumnezeu şi nu se cunoaşte pe Sine <strong>de</strong>cât în mod imperfect;<br />
este supus schimbării (treptos). Impecabilitatea Lui este datorită<br />
efortului liberei Sale voinţe. Logosul este însă o creatură perfectă<br />
(ctisma tu theu telion) (Vezi J. Tixeront, Histoire <strong>de</strong>s dogmes<br />
dans l’antiquité chrétienne, II, IX-éme edit. Paris 1931, pag. 24-<br />
26. Vezi Cardinal Hergenroether, Hist. <strong>de</strong> l’Eglise, II, pag. 23-24).<br />
În ce priveşte doctrina specific eunomiană (eunomienii sau<br />
anomeii sau exucontienii sau eterusiaştii), ea se reduce la<br />
următoarele: „esenţa creştinismului constă în întregime în<br />
cultura spiritului şi în cunoaşterea teoretică a lucrurilor<br />
dumnezeieşti. Natura lui Dumnezeu era <strong>de</strong>plin accesibilă<br />
omului. Calitatea <strong>de</strong> nenăscut a Tatălui, ei o concepeau ca<br />
simplitatea absolută, ca esenţa Dumnezeirii; refuzau să atribuie<br />
Fiului Dumnezeirea, pentru faptul că era născut; naşterea Lui<br />
eternă le părea un contra-sens şi toată <strong>de</strong>osebirea care o puneau<br />
ei între Fiul şi creaturi este că Tatăl a născut pe Fiul în mod<br />
nemediat, şi pe creaturi în mod mediat. Eunomie, confundând<br />
caracterele distinctive ale celor două persoane, conclu<strong>de</strong>a, din<br />
<strong>de</strong>osebirea persoanelor, inegalitatea lor <strong>de</strong> esenţă şi<br />
neasemănarea lor şi arunca <strong>de</strong>odată şi pe homousios şi pe<br />
homoiusios” (Hergenroether, op. cit., pag. 64).<br />
Pnevmatomahii sau macedonianii sau maratonianii învăţau<br />
că Sfântul Duh era mai mic şi <strong>de</strong>cât Tatăl şi <strong>de</strong>cât Fiul. Erau<br />
dispuşi să recunoască Dumnezeirea Fiului, dar nu şi pe cea a<br />
Duhului. Susţineau că Sf. Duh îşi primise fiinţa prin Fiul şi<br />
conclu<strong>de</strong>au că El era o creatură a Fiului, şi nu <strong>de</strong> la Tatăl; Îl<br />
numeau Dumnezeu nescripturistic şi un slujitor. Sofismele pe<br />
care le puneau în valoare în această privinţă, sunt expuse <strong>de</strong> Sf.<br />
<strong>Grigorie</strong> în Cuvântarea a cincea (Vezi Hergenroether, op. cit., pag.<br />
100).<br />
7
În ce priveşte sabelianismul, el este „teoria modalistă a lui<br />
Sabelie, dusă până la extrema opusă arianismului. Sabelie<br />
tin<strong>de</strong>a la fuziunea personelor în Treime (synairesis); arianismul<br />
tin<strong>de</strong>a la separarea Lor (diairesis): Sabelie nega distincţia<br />
persoanelor; Arie stabilea o separaţie între ele, care mergea până<br />
la distrugerea egalităţii <strong>de</strong> esenţă” (Hergenroether, op. cit., pag.<br />
22).<br />
Pentru încadrarea doctrinei trinitare a Sfântului <strong>Grigorie</strong> <strong>de</strong><br />
<strong>Nazianz</strong> în doctrina trinitară a Capadocienilor şi raportarea ei la<br />
cea occi<strong>de</strong>ntală, să se vadă bibliografia dată <strong>de</strong> Philip Haueser,<br />
Des hl. Bischofs Gregor von <strong>Nazianz</strong> Re<strong>de</strong>n aus <strong>de</strong>m griechischen<br />
uebersetzt (1-20), Bibliothek <strong>de</strong>r Kirchenvater, Munchen, 1928,<br />
partea introductivă.<br />
O analiză sumară a celor <strong>cinci</strong><br />
cuvântări <strong>de</strong>spre Dumnezeu<br />
Pentru o urmărire mai uşoară a firului fiecărei cuvântări,<br />
găsesc potrivit şi necesar să redau pe scurt cuprinsul fiecărei<br />
cuvântări, în tot ce are ea mai esenţial.<br />
a. Cuvântarea întâia <strong>de</strong>spre Dumnezeu, intitulată „Către sau<br />
împotriva eunomienilor înainte cuvântare”, este prefaţa<br />
următoarelor patru cuvântări. De aceea ea nu tratează probleme<br />
<strong>de</strong> ordin dogmatic, ci anumite principii <strong>de</strong> ordin general. Trei<br />
sunt, în general, i<strong>de</strong>ile propuse aici: problema abuzului cu<br />
puterile raţiunii şi zădărnirea tot mai mult a acestor puteri când<br />
apucă pe drumul retoricei sofistice, problema teologului creştin<br />
şi problema temelor mai practic şi mai cu folos <strong>de</strong> tratat <strong>de</strong><br />
teologul creştin.<br />
Greşeala fundamentală a eunomienilor, spune Sf. <strong>Grigorie</strong><br />
<strong>de</strong> <strong>Nazianz</strong>, şi <strong>de</strong> aici şi erezia lor, venea din faptul că tratau<br />
Teologia pe calea raţionamentelor subtile, prin sofisme, acordând<br />
raţiunii puteri nelimitate şi neglijând un fapt fundamental:<br />
întregirea şi verificarea datelor raţiunii cu ajutorul credinţei.<br />
Limitându-se la raţionamente numai, ei vorbeau <strong>de</strong>spre<br />
Dumnezeu ca <strong>de</strong>spre oricare alt lucru, Teologia fiind astfel<br />
redusă, <strong>de</strong> aceşti saltimbanci ai logicei, la o nemernică alcătuire<br />
retorică. Lucrul era, <strong>de</strong>sigur, inevitabil, <strong>de</strong> vreme ce nu era<br />
lămurită problema teologului creştin. Această problemă era<br />
lămurită acum <strong>de</strong> Sf. <strong>Grigorie</strong> <strong>de</strong> <strong>Nazianz</strong> şi foloasele sunt<br />
evin<strong>de</strong>nte pentru toată lumea. Vorbirea <strong>de</strong>spre Dumnezeu este<br />
lucru greu şi înalt; nu oricine poate filosofa <strong>de</strong>spre Dumnezeu şi<br />
8
nici oricând şi nici orice. Despre Dumnezeu poate filosofa numai<br />
cel care, mai înainte <strong>de</strong> aceasta, s-a curăţit şi trupeşte şi<br />
sufleteşte: trupeşte, prin adormirea simţurilor, prin apatie;<br />
sufleteşte, prin ridicarea cu mintea la Dumnezeu, prin<br />
contemplaţie, fiindcă cel care nu este curat trupeşte şi sufleteşte,<br />
nu se poate apropia <strong>de</strong> Dumnezeu, care este puritatea cea<br />
<strong>de</strong>săvârşită, după cum un ochi bolnav nu poate să privească<br />
drept razele soarelui; nu se poate filosofa <strong>de</strong>spre Dumnezeu<br />
oricând, ci numai atunci când avem <strong>de</strong>săvârşită linişte<br />
sufletească, când ne dă răgaz lutul şi când mintea scapă <strong>de</strong><br />
fanteziile şi nălucirile înşelătoare şi obositoare; se ca<strong>de</strong> apoi să<br />
<strong>de</strong> vorbească numai <strong>de</strong>spre acele probleme care într-a<strong>de</strong>văr pot fi<br />
abordate şi numai în măsura în care poate să ajungă la ele firea<br />
şi puterea <strong>de</strong> înţelegere a ascultătorilor. Şi cum Dumnezeu în<br />
Sine este imposibil <strong>de</strong> a fi cuprins cu mintea, să nu forţăm<br />
priceperea, ci să se filosofeze numai între hotarele minţii<br />
omeneşti, vorbindu-se tainic <strong>de</strong>spre cele tainice şi cu sfinţenie<br />
<strong>de</strong>spre cele sfinte. Totul să se facă cu evlavie şi ţinându-se<br />
seamă că una dintre <strong>de</strong>numirile lui Dumnezeu este cea <strong>de</strong><br />
Cuvântul şi <strong>de</strong>ci să nu se vorbească mai mult <strong>de</strong>cât îl place<br />
Cuvântului. Lucrul acesta să fie ca o lege pentru teologul<br />
creştin. Dacă aşa <strong>de</strong>ci este lucrul, atunci este şi mai potrivit şi<br />
mai folositor ca teologul şi oratorul creştin să trateze cu<br />
precă<strong>de</strong>re <strong>de</strong>spre problemele <strong>de</strong> ordin practic, <strong>de</strong>spre virtuţile<br />
creştine. Şi dacă cuvântul îi dă zor, zbătându-se în el ca în<br />
durerile naşterii, atunci să apere credinţa a<strong>de</strong>vărată, combătând<br />
greşitele învăţături ale filosofilor păgâni, sau, dacă vrea ca<br />
subiectele discuţiilor să le ia din însăşi învăţătura creştină,<br />
atunci să vorbească <strong>de</strong>spre lume sau <strong>de</strong>spre lumi, <strong>de</strong>spre<br />
materie, <strong>de</strong>spre suflet, <strong>de</strong>spre naturile spirituale, <strong>de</strong>spre învierea<br />
morţilor, <strong>de</strong>spre recompense şi pe<strong>de</strong>pse, <strong>de</strong>spre patimile<br />
Mântuitorului, adică <strong>de</strong>spre aceste lucruri în care <strong>de</strong> izbuteşti,<br />
nu eşti fără <strong>de</strong> folos, iar dacă greşeşti, nu este mare primejdia.<br />
b. Cuvântarea a doua <strong>de</strong>spre Dumnezeu tratează <strong>de</strong>spre<br />
Dumnezeire în general şi poate fi împărţită în două: o parte <strong>de</strong> la<br />
cap. I-XIV şi alta <strong>de</strong> la cap. XV la sfârşit.<br />
Prima parte pune problema imposibilităţii noastre <strong>de</strong> a<br />
cuprin<strong>de</strong> cu mintea pe Dumnezeu. Pornind <strong>de</strong> la convorbirea<br />
dintre Dumnezeu şi Moisi pe Muntele Sinai, când primeşte cele<br />
două table ale legii, Sfântul <strong>Grigorie</strong>, prin o frumoasă comparaţie,<br />
se urcă cu mintea sus pe munte şi pătrun<strong>de</strong> înlăuntrul<br />
norului, chemând să vină cu sine numai pe cei cu <strong>de</strong>săvârşire<br />
9
curaţi. În acelaşi timp face remarca că cele două table erau<br />
scrise pe ambele părţi: pe partea ascunsă pentru cei curaţi, iar<br />
pe partea vizibilă, pentru cei care nu sunt în stare să se urce pe<br />
munte, rămânând jos şi în afară <strong>de</strong> nor.<br />
Urcat pe munte şi intrat în nor, cu gândul <strong>de</strong> a înţelege cu<br />
mintea pe Dumnezeu, adică intrat în afara materiei şi recules în<br />
sine, Sf. <strong>Grigorie</strong> spune că nu a fost în stare să vadă altceva,<br />
<strong>de</strong>cât numai cele dinapoia lui Dumnzeu şi aceasta sub<br />
oblăduirea lui Dumnezeu Cuvântul, fiindcă prima şi preacurata<br />
natură a Dumnezeirii, cunoscută numai <strong>de</strong> Treime, adică <strong>de</strong> Ea<br />
însăşi, a rămas ascunsă în nor şi înlăuntrul primei catapetesme.<br />
Natura în sine a Dumnezeirii nu poate fi înţeleasă, <strong>de</strong> altfel, nici<br />
chiar <strong>de</strong> naturile spirituale, <strong>de</strong> îngeri, cu toate că sunt în<br />
vecinătatea lui Dumnezeu şi luminate direct <strong>de</strong> întreaga Lui<br />
lumină. Însuşirile sau atributele lui Dumnezeu nu privesc<br />
natura Lui în sine; ele nu pot fi <strong>de</strong>sprinse <strong>de</strong> imaginile sensibile.<br />
Noţiunile <strong>de</strong>: duh, foc, lumină, iubire, înţelepciune, dreptate,<br />
minte, cuvânt, date <strong>de</strong> noi Dumnezeirii sau primei naturi, nu pot<br />
fi concepute în afara materiei. Nu poate fi conceput un duh, care<br />
să nu se mişte şi să nu se risipească, sau un foc fără materie şi<br />
fără culoare, sau o lumină care să nu se propage prin<br />
intermediul aerului, etc. Oricât s-ar trudi <strong>de</strong>ci mintea, cu toate<br />
că este înrudită cu Dumnezeu şi din natură aprinsă <strong>de</strong> dorul<br />
cunoaşterii Lui, nu va putea niciodată să se apropie şi să<br />
cunoască natura dumnezeiască în sine. Şi chiar dacă s-ar<br />
apropia puţin, ea nu va fi în stare să estimeze pe Dumnezeu, sau<br />
se va îngâmfa şi va că<strong>de</strong>a în păcatul şi în nenorocirea lui Lucifer.<br />
Oricât <strong>de</strong> înaltă ar fi cugetarea omenească, ea va rămâne veşnic<br />
<strong>de</strong>parte <strong>de</strong> cunoaşterea în sine a naturii prime, între minte şi<br />
Dumnezeu stând lumea sensibilă, întunericul trupului.<br />
Niciodată cunoaşterea omenească nu se va putea <strong>de</strong>sprin<strong>de</strong> în<br />
întregime <strong>de</strong> elementul sensibil al firii zidite. Şi atunci<br />
Atunci mintea, împinsă <strong>de</strong> dorul nepotolit al cunoaşterii lui<br />
Dumnezeu, face, cum sugestiv spune Sf. <strong>Grigorie</strong>, o a doua<br />
plutire, lucru <strong>de</strong>spre care va trata el în partea a doua a acestei<br />
cuvântări. Pe calea acestei plutiri secun<strong>de</strong>, omul a ajuns să ştie<br />
că Dumnezeu există. Atât numai. Această cunoaştere însă,<br />
cunoaştere aposteriorică, pe lângă că a dat omului cu mintea<br />
sănătoasă putinţa cunoaşterii existenţei lui Dumnezeu pe cale<br />
raţională, inducându-L din ordinea, din frumuseţea, din<br />
armonia şi din finalitatea din natură, a dus pe cei întunecaţi la<br />
minte la îndumnezeirea şi adorarea creaturilor, născându-se<br />
10
astfel politeismul. Cum ar putea omul să cunoască Dumnezeirea<br />
în Sine, lucru pe care nu l-au putut nici patriarhii, nici profeţii,<br />
nici înţelepţii Vechiului Testament, când el nu este în stare să se<br />
cunoască pe sine şi natura înconjurătoare Pentru ilustrarea<br />
acestor afirmaţii, Sf. <strong>Grigorie</strong> aduce exemple, câteva capitole în<br />
şir, cristalizând, în câteva pagini numai, cea mai precisă probă<br />
raţională a existenţei lui Dumnezeu: proba cosmologico-teologică.<br />
În sfârşit, cuvântarea sfârşeşte cu o consi<strong>de</strong>raţie asupra<br />
naturilor spirituale, care şi ele ne rămân necunoscute.<br />
În felul acesta, Sf. <strong>Grigorie</strong> surpă doctrina eunomienilor, în<br />
socotinţa lor că natura dumnezeiască este <strong>de</strong>plin accesibilă<br />
cunoaşterii omului.<br />
Într-un cuvânt, Dumnezeu în Sine nu poate fi cuprins <strong>de</strong><br />
mintea omenească. Teologia afirmativă nu poate să se <strong>de</strong>sprindă<br />
<strong>de</strong> imaginile şi <strong>de</strong> atributele firii sensibile. Preţ mai mare are<br />
teologia negativă. Aceasta este rezultatul primei plutiri a minţii<br />
omeneşti. Cunoaşterea lui Dumnezeu pe cale naturală, prin a<br />
doua plutire a minţii omeneşti, este o cunoaştere numai a<br />
existenţei lui Dumnezeu. Ceea ce ne spune mintea cu precizie<br />
este că Dumnezeu există. Ce este Dumnezeu în Sine, nu au<br />
ajuns să cunoască nici îngerii. Dumnezeirea în Sine este<br />
cunoscută numai <strong>de</strong> Ea însăşi: <strong>de</strong> Treime.<br />
c. Cuvântarea a treia <strong>de</strong>spre Dumnezeu este consacrată<br />
apărării Dumnezeirii Fiului, în<strong>de</strong>osebi atacată <strong>de</strong> ariano-eunomieni.<br />
Şi ea poate fi împărţită în două: o parte <strong>de</strong> la cap. I-XVI şi<br />
alta <strong>de</strong> la cap. XVII-XXI.<br />
Prima parte. Prima chestiune lămurită aici este că unicitatea<br />
Dumnezeirii nu inclu<strong>de</strong> cu necesitate existenţa unei singure<br />
persoane în Dumnezeire; că pluralitatea persoanelor nu duce la<br />
truncherea Dumnezeirii şi nici la o pluralitate <strong>de</strong> puteri <strong>de</strong> sine<br />
stătătoare şi fără relaţie. La început Unime, apoi Doime,<br />
Dumnezeirea s-a oprit la Treime, egalitatea <strong>de</strong> natură,<br />
conglăsuirea şi i<strong>de</strong>ntitatea <strong>de</strong> mişcare a Celor din Treime<br />
făcându-I să conveargă spre Unime, Tatăl fiind în afară <strong>de</strong> timp<br />
şi în mod necorporal, Fiul născut şi Sf. Duh purces.<br />
Întrebarea pusă <strong>de</strong> eunomieni era: când a avut loc acest<br />
proces în sânul Treimii Iar răspunsul este simplu: a avut loc<br />
când era Tatăl, adică în afară <strong>de</strong> i<strong>de</strong>ea <strong>de</strong> timp, fiindcă nu era un<br />
timp când nu era Tatăl. În ce priveşte naşterea Fiului, El S-a<br />
născut când nu S-a născut Tatăl, iar Sf. Duh a purces când nu a<br />
purces Fiul. Acest proces s-a produs <strong>de</strong>ci „dincolo <strong>de</strong> când”.<br />
11
Afirmaţia aceasta ducea însă la o altă obiecţie: dacă Cei trei<br />
care compun Treimea sunt veşnici <strong>de</strong>opotrivă, cum <strong>de</strong> nu se<br />
spune că şi Fiul şi Sf. Duh sunt fără <strong>de</strong> început Răspunsul:<br />
Fiul şi Sf. Duh nu sunt fără <strong>de</strong> început, fiindcă au principiu pe<br />
Tatăl din care sunt, chiar dacă nu au existat la un timp după El.<br />
Fiul şi Sf. Duh <strong>de</strong>şi veşnici, nu sunt fără <strong>de</strong> început după cauza<br />
Lor; Ei nu sunt fără <strong>de</strong> început cât timp se raportează la Tatăl,<br />
ca la principiul Lor. Aici cauza nu este mai veche <strong>de</strong>cât cauzatul,<br />
după cum soarele nu este mai vechi <strong>de</strong>cât raza lui.<br />
La obiecţia, în ce fel a născut Tatăl pe Fiul prin o naşterea<br />
nesupusă pătimirii, Sf. <strong>Grigorie</strong> răspun<strong>de</strong>: a născut fără<br />
pătimire, fiindcă este o naştere în mod necorporal; fiindcă Cel<br />
care are o natură <strong>de</strong>osebită, are şi naşterea <strong>de</strong>osebită. Dar<br />
obiectau eunomienii, termenii „a născut” şi „S-a născut” nu pot<br />
fi <strong>de</strong>sprinşi <strong>de</strong> i<strong>de</strong>ea <strong>de</strong> „început <strong>de</strong> naştere”. Răspunsul: i<strong>de</strong>ea<br />
<strong>de</strong> timp, înclusă în faptul naşterii Fiului, se datorează<br />
obişnuinţei <strong>de</strong> exprimare a Scripturii, care <strong>de</strong> multe ori exprimă,<br />
contrar i<strong>de</strong>ii <strong>de</strong> timp, i<strong>de</strong>ile exprimate prin noţiuni temporale.<br />
O altă obiecţie ridicată <strong>de</strong> eunomieni era că ei vroiau să ştie<br />
dacă Tatăl a născut pe Fiul din proprie voinţă, adică neconstrâns.<br />
Le plăcea să creadă că Fiul este născut din voinţa<br />
Tatălui, nu din esenţa Tatălui, sub aparenţa că vor să elimine<br />
i<strong>de</strong>ea <strong>de</strong> pătimire din naşterea divină. În realitate, ei nu vreau să<br />
vadă pe Fiul <strong>de</strong>ofiinţă cu Tatăl. Sf. <strong>Grigorie</strong> răspun<strong>de</strong> însă că aşa<br />
s-ar putea spune că şi Dumnezeu Tatăl este un fapt al voinţei.<br />
Dar cine L-a forţat să existe şi anume nu să existe ca o fiinţă<br />
oarecare, ci să fie chiar Dumnezeu<br />
Eunomienii, ca arienii în general, învăţau că Fiul este o<br />
creatură, fie ea cea mai prestantă. De aceea întrebau: „Cum S-a<br />
născut Fiul” Răspunsul este simplu, <strong>de</strong>şi indirect: răspun<strong>de</strong>ţi<br />
mai întâi voi cum a fost creat Fiul, dacă cumva a fost creat,<br />
fiindcă trebuie să ştiu şi eu cum a fost creată fiinţa aceasta cea<br />
mai prestantă dintre toate Şi răspun<strong>de</strong> tot sfântul nostru: nu<br />
trebuie să căutăm să înţelegem cu mintea naşterea Fiului lui<br />
Dumnezeu, noi care nu suntem în stare să ne înţelegem nici<br />
propria noastră naştere. Nu înseamnă că dacă nu putem înţelege<br />
cu mintea un lucru, urmează <strong>de</strong> aceea să-l ştergem din catalogul<br />
existenţelor. Să ştim numai că Fiul S-a născut. Cum S-a născut<br />
ştie numai Tatăl care L-a născut şi Fiul care S-a născut.<br />
O altă obiecţie a eunomienilor era aceasta: să admitem că<br />
Fiul este veşnic şi fără <strong>de</strong> început în Sine şi după naştere în<br />
afară <strong>de</strong> timp. Exista El însă în momentul când a fost făcut Şi<br />
12
aici acelaşi răspuns precis: întrebarea aceasta se potriveşte cu<br />
noi, care în parte existam în coapsa străbunilor şi în parte<br />
ne-am născut. În cazul Fiului, naşterea Îi coinci<strong>de</strong> cu existenţa.<br />
O astfel <strong>de</strong> întrebare se potriveşte numai cu existenţele în timp.<br />
La obiecţia că „nenăscutul” şi „născutul” nu sunt unul şi<br />
acelaşi lucru, Sf. <strong>Grigorie</strong> răspun<strong>de</strong>: i<strong>de</strong>ea <strong>de</strong> „nenăscut” şi<br />
„născut” nu se referă la fiinţa în sine a lui Dumnezeu, cu alte<br />
cuvinte nu se introduce prin aceasta o <strong>de</strong>osebire substanţială,<br />
<strong>de</strong> natură, între Tatăl şi Fiul, cum le plăcea eunomienilor, prin<br />
această obiecţie vrând ei să arunce pe Fiul din Dumnezeire, ci<br />
sunt două proprietăţi particulare, una a Tatălui şi alta a Fiului.<br />
Deci numai în acest sens „nenăscutul” şi „născutul” nu sunt<br />
unul şi acelaşi lucru. Dacă însă prin aceste noţiuni se înţelege<br />
„cel necreat” şi „cel creat”, atunci <strong>de</strong> acord, fiindcă nu este unul<br />
şi acelaşi lucru. Născătorul şi născutul trebuie, cu necesitate, să<br />
fie una şi aceeaşi. Lucrul acesta îl cere şi îl implică natura<br />
însăşi. Un exemplu: Adam nu s-a născut, dar aceasta nu-l<br />
împiedică să fie om. Şi nu înseamnă, pentru aceasta, că numai<br />
Adam este om, fiindcă oameni sunt şi Set şi Abel, care s-au<br />
născut din el. La fel nici „nenăscutul” nu este singur Dumnezeu,<br />
chiar dacă această însuşire este proprie numai lui Dumnezeu<br />
Tatăl.<br />
Dar, prin o nouă împletitură silogistică şi în strânsă legătură<br />
cu obiecţia prece<strong>de</strong>ntă, eunomienii obiectau: dacă Tatăl este<br />
<strong>de</strong>ofiinţă cu Fiul şi dacă Tatăl este „nenăscut”, atunci şi Fiul este<br />
„nenăscut”. Obiecţia este însă inutilă, fiindcă i<strong>de</strong>ea <strong>de</strong><br />
„nenăscut” este şi rămâne o proprietate, nu fiinţa în sine a lui<br />
Dumnezeu.<br />
Un alt argument al eunomienilor era acesta: dacă Dumnezeu<br />
nu a încetat să nască, naşterea este neterminată; dacă a încetat<br />
să nască, atunci a şi început să nască. La aceasta, Sf. <strong>Grigorie</strong><br />
dă exemplul sufletului şi al naturii îngerilor, care au început să<br />
existe, dar nu vor înceta să existe, <strong>de</strong>şi, după logica eunomiană,<br />
tot ce a început să existe, trebuie să şi înceteze cândva să existe.<br />
Constrânşi <strong>de</strong> cuvântul Scripturii şi <strong>de</strong> multele mărturii,<br />
eunomienii recunoşteau, vrând-nevrând, că Fiul este Dumnezeu,<br />
însă pe cale <strong>de</strong> omonimie şi numai părtaş al numelui <strong>de</strong> Dumnezeu,<br />
<strong>de</strong>şi nimic în Scriptură nu probează existenţa unei<br />
Dumnezeiri echivoce. Sf. <strong>Grigorie</strong> nu admite nici această<br />
concesie făcută <strong>de</strong> eunomieni şi spune: nu poate exista o<br />
Dumnezeire pe cale <strong>de</strong> omonimie. Tatăl şi Fiul nu pot fi numiţi<br />
Dumnezei, dacă nu sunt <strong>de</strong>ofiinţă. Exemplul cu câinele <strong>de</strong> uscat,<br />
13
<strong>de</strong> mare şi ceresc, adus <strong>de</strong> eunomieni, pentru a dovedi<br />
inegalitatea <strong>de</strong> vrednicie a Tatălui şi a Fiului, nu este în sprijinul<br />
obiecţiei lor, fiindcă un câine <strong>de</strong> aici nu este mai mult sau mai<br />
puţin câine <strong>de</strong>cât alt câine.<br />
În sfârşit, la obiecţia că Tatăl este un nume <strong>de</strong> fiinţă sau <strong>de</strong><br />
energie, fie la gândul <strong>de</strong> a-I atribui toată fiinţa, şi a priva în felul<br />
acesta <strong>de</strong> ea pe Fiul, sau a-L face <strong>de</strong> altă natură <strong>de</strong>cât cea a<br />
Tatălui, fie la gândul <strong>de</strong> a face pe Fiul o creatură, dacă se va<br />
admite că Tatăl este un nume <strong>de</strong> energie, Sf. <strong>Grigorie</strong> răspun<strong>de</strong>:<br />
„Tatăl nu este nici nume <strong>de</strong> fiinţă, nici nume <strong>de</strong> energie, ci un<br />
nume <strong>de</strong> relaţie şi <strong>de</strong> arătare cum este El faţă <strong>de</strong> Fiul şi Fiul faţă<br />
<strong>de</strong> Tatăl”.<br />
În partea a doua a cuvântării, va dovedi Dumnezeirea Fiului<br />
cu argumente scripturistice, combătând toate întâmpinările<br />
luate <strong>de</strong> eunomieni din Sfânta Scriptură. Astfel, enumerând<br />
toate locurile din care ar reieşi nedumnezeirea Fiului, în<strong>de</strong>amnă<br />
cu evlavie pe adversari: vorbele mai înalte, atribuie-le<br />
Dumnezeirii şi naturi mai presus <strong>de</strong> patimi şi corp, iar vorbele<br />
mai umile, atribuie-le firii omeneşti a Celui care S-a întrupat<br />
pentru tine, spre a te ridica pe tine la Dumnezeu şi spre a te face<br />
să fii mai înalt şi să nu te mai opreşti la cele văzute şi la<br />
mărginitele socotinţe ale raţiunii tale, cu tine târâtoare <strong>de</strong><br />
pământ. Să nu înlăturăm credinţa, fiindcă „ea este <strong>de</strong>săvârşirea<br />
raţiunii noastre”. Fără credinţă nu există înţelegere <strong>de</strong>săvârşită:<br />
să cre<strong>de</strong>m <strong>de</strong>ci, dacă vrem să înţelegem.<br />
d. Cuvântarea a patra <strong>de</strong>spre Dumnezeu este o continuare la<br />
cea <strong>de</strong>-a treia. Şi ea tratează <strong>de</strong>ci tot <strong>de</strong>spre Dumnezeirea Fiului,<br />
anume răspunzând pe scurt la fiecare întâmpinare a eunomienilor<br />
în legătură cu aceasta. Era necesar <strong>de</strong> făcut acest<br />
lucru, fiindcă în cuvântarea a treia doar îl enunţase, din pricină,<br />
cum se scuză el, că îl zorea mersul cuvântării. Aceste împotriviri<br />
erau bazate pe textele scripturistice care par că cuprind<br />
<strong>de</strong>numiri şi situaţii umile cu privire la Fiul, <strong>de</strong>ci lucruri care nu<br />
pot fi spuse <strong>de</strong>spre Dumnezeu.<br />
Şi această cuvântare poate fi împărţită, la rându-i, în două:<br />
o parte <strong>de</strong> la cap. II-XVI, iar alta <strong>de</strong> la cap. XVII-XXI.<br />
Partea întâia înfăţişează cele zece obiecţii scripturistice<br />
aduse <strong>de</strong> eunomieni împotriva Dumnezeirii Fiului şi răspunsurile<br />
la aceste obiecţii. Partea a doua tratează <strong>de</strong>spre<br />
<strong>de</strong>numirile în general ale Dumnezeirii (cap. XVII-XIX) şi <strong>de</strong>spre<br />
<strong>de</strong>numirile Fiului în special, cu documentare scripturistică (cap.<br />
XX-XXI).<br />
14
Prima parte. Prima obiecţie a eunomienilor este bazată pe<br />
citatul scripturistic: „Domnul m-a zidit început căilor Lui, spre<br />
lucrurile Lui”. Aici este vorba <strong>de</strong> personificarea Înţelepciunii lui<br />
Dumnezeu, <strong>de</strong>ci <strong>de</strong> Fiul lui Dumnezeu. Scriptura însăşi spune,<br />
obiectau eunomienii, că Fiul este zidit, <strong>de</strong>ci este o creatură. Şi<br />
tot în Scriptură este şi expresia „mă naşte”, tot în legătură cu<br />
Fiul. La aceasta, Sf. <strong>Grigorie</strong> face distincţia: expresia „m-a zidit”<br />
este spusă împreună cu cauza ei: ca să fie Înţelepciunea început<br />
căilor Lui, spre lucrurile Lui, adică spre a<strong>de</strong>văr şi ju<strong>de</strong>cată,<br />
pentru care lucru Înţelepciunea a fost unsă cu Dumnezeirea;<br />
expresia „mă naşte” este spusă fără cauza ei, în afară <strong>de</strong> cauză:<br />
<strong>de</strong>ci ce se spune în legătură cu cauza, lucrul acesta să-l<br />
atribuim naturii omeneşti a Fiului, iar ce se spune fără<br />
menţionarea cauzei, s-o atribuim Dumnezeirii Lui. „M-a zidit” se<br />
referă la umanitatea Fiului, iar „mă naşte” se referă la<br />
Dumnezeirea Lui.<br />
A doua obiecţie era că Scriptura numeşte pe Fiul „rob”.<br />
Robia <strong>de</strong> aici însă, răspun<strong>de</strong> Sf. <strong>Grigorie</strong>, s-a făcut pentru<br />
mântuirea oamenilor. Nimic nu este mai mare <strong>de</strong>cât această<br />
umilinţă, prin care un om s-a unit cu Dumnezeu, făcându-se<br />
astfel Dumnezeu. Aici este <strong>de</strong>ci vorba <strong>de</strong> iconomia întrupării<br />
Fiului.<br />
Un loc mult preţuit <strong>de</strong> eunomieni, pentru a arăta, pe cale<br />
scripturistică, că Cel numit <strong>de</strong> noi Fiu al lui Dumnezeu este o<br />
creatură, este acela, sau sunt lucrurile acelea <strong>de</strong> un<strong>de</strong> ar reieşi<br />
că Împărăţia Fiului lui Dumnezeu ar avea sfârşit, El împărăţind<br />
până la supunerea vrăjmaşilor. Sf. <strong>Grigorie</strong> răspun<strong>de</strong>: toată<br />
greşeala vine <strong>de</strong> acolo că eunomienii, <strong>de</strong>şi ştiau din Scriptură că<br />
Împărăţia Lui nu va avea sfârşit, nu înţelegeau sensul expresiei<br />
„până când”, care <strong>de</strong>şi stabileşte un timp, nu se opune, nu<br />
exclu<strong>de</strong> totuşi i<strong>de</strong>ea <strong>de</strong> continuitate, <strong>de</strong> viitor. Totul se făcea din<br />
pricină că nu se ştia înţelesurile cuvintelor, ca <strong>de</strong> altfel şi în<br />
expresiile <strong>de</strong> mai sus.<br />
O altă obiecţie împotriva Dumnezeirii Fiului o aduceau<br />
eunomienii <strong>de</strong> acolo din Scriptură, un<strong>de</strong> se vorbeşte <strong>de</strong><br />
supunerea Fiului faţă <strong>de</strong> Tatăl. Aici, Sf. <strong>Grigorie</strong> răspun<strong>de</strong> că<br />
supunerea aceasta este, într-un cuvânt, în<strong>de</strong>plinirea voinţei<br />
Tatălui şi ea există din partea Fiului Său, atât timp cât suntem<br />
noi răzvrătiţi şi neascultători, Fiul lui Dumnezeu făcândusieşi a<br />
Sa nesupunerea noastră până ce vom fi mântuiţi. Că El a luat<br />
asupra Sa toate ale noastre, afară <strong>de</strong> păcat. Şi în acelaşi chip<br />
trebuie înţeleasă ascultarea Lui faţă <strong>de</strong> Tatăl şi suferinţa şi<br />
15
lăcrimarea şi altele, care Îl arată ca Om supus. Toate acestea,<br />
spune Sf. <strong>Grigorie</strong>, le-a făcut Fiul prin arta iubirii Lui <strong>de</strong> oameni,<br />
ca să poată şti prin ale Sale cele ale noastre.<br />
O a treia obiecţie, bazată pe un text scripturistic, pe care<br />
eunomienii puneau mare preţ, era că Scriptura însăşi spune că<br />
Tatăl este „mai mare” <strong>de</strong>cât Fiul, iar a patra obiecţie, tot atât <strong>de</strong><br />
gravă, era că Scriptura spune că Fiul Însuşi numeşte pe Tatăl<br />
„Dumnezeu al Său”. Sf. <strong>Grigorie</strong> răspun<strong>de</strong>: Scriptura nu spune<br />
numai că Tatăl este „mai mare” <strong>de</strong>cât Fiul, dar ea spune că El<br />
este şi „<strong>de</strong>opotrivă” cu Fiul, încât expresia „mai mare” este spusă<br />
în privinţa cauzei, Tatăl fiind cauza Fiului, iar expresia „egal,<br />
<strong>de</strong>opotrivă, una şi aceeaşi” este spusă cu privire la natură, Tatăl<br />
şi Fiul fiind <strong>de</strong>ofiinţă. Tatăl este „mai mare” <strong>de</strong>cât Cel cugetat ca<br />
om, <strong>de</strong>ci <strong>de</strong>cât firea omenească a Fiului Său. La fel în ce priveşte<br />
cealaltă afirmare: Tatăl este Dumnezeul părţii omeneşti a<br />
Cuvântului, căci cum ar fi Dumnezeu al lui Dumnezeu, adică al<br />
Celui <strong>de</strong>opotrivă cu El<br />
În rândul al <strong>cinci</strong>lea, Sf. <strong>Grigorie</strong> numără toate cele pe care<br />
le ia Fiul asupra Sa: viaţa, ju<strong>de</strong>cata, moştenirea neamurilor, etc.<br />
lucru din care eunomienii <strong>de</strong>duceau <strong>de</strong>opotrivă că Cel numit <strong>de</strong><br />
ortodocşi Fiu al lui Dumnezeu nu este <strong>de</strong>cât o creatură. Sf.<br />
<strong>Grigorie</strong> răspun<strong>de</strong> ca şi mai sus: toate acestea se referă la firea<br />
omenească a Fiului lui Dumnezeu.<br />
În rândul al şaselea este numărată obiecţia că puterea<br />
Fiului este limitată, că El nu poate să facă ceva, dacă nu ve<strong>de</strong> pe<br />
Tatăl făcând. Aici, după o amplă expunere a sensurilor verbului<br />
„a putea” şi „a nu putea”, arată că ele sunt multe şi <strong>de</strong>terminate<br />
<strong>de</strong> anumite împrejurări, <strong>de</strong> care trebuie să se ţină neapărat<br />
seamă. În concluzie, Sf. <strong>Grigorie</strong> răspun<strong>de</strong> că Tatăl <strong>de</strong>semnează<br />
chipurile aceloraşi lucruri pe care le săvârşeşte Fiul, fiindcă Ei le<br />
fac <strong>de</strong>opotrivă, aceasta însă nu în sensul unui plagiat, nu în<br />
sensul asemănării lucrurilor făcute <strong>de</strong> Ei, ci în sensul egalităţii<br />
puterii lor <strong>de</strong> acţiune şi <strong>de</strong> săvârşire.<br />
În rândul al şaptelea este numărată obiecţia că voinţa Fiului<br />
nu este o voinţă proprie, ci supusă, ascultătoare <strong>de</strong> voinţa<br />
Tatălui. Răspunsul este simplu: aici nu este vorba <strong>de</strong> Cel care<br />
S-a coborât din cer, adică <strong>de</strong> Cuvântul, ci <strong>de</strong> partea văzută a<br />
Cuvântului, <strong>de</strong> Dumnezeu-Omul.<br />
În rândul al optulea, este numărată obiecţia în legătură cu<br />
textele scripturistice, în care se afirmă că numai Tatăl este<br />
Dumnezeu a<strong>de</strong>vărat şi numai El este Dumnezeu bun. La<br />
aceasta, Sf. <strong>Grigorie</strong> răspun<strong>de</strong>: acolo un<strong>de</strong> este vorba <strong>de</strong><br />
16
singurul a<strong>de</strong>vărat Dumnezeu, Scriptura spune aceasta nu ca să<br />
excludă pe Fiul din Dumnezeire, ci ca să arate inutilitatea<br />
existenţei zeilor şi a politeismului păgân. În ce priveşte faptul că<br />
numai Dumnezeu este bun, aici Sf. <strong>Grigorie</strong> remarcă just că<br />
Mântuitorul opune acest lucru legiuitorului care-L ispitea şi care<br />
Îi atribuia bunătatea ca unui om, nu ca unui Dumnezeu.<br />
În rândul al nouălea, este pusă obiecţia că Fiul nu poate fi<br />
consi<strong>de</strong>rat Dumnezeu, <strong>de</strong> vreme ce Scriptura spune că El este<br />
un mijlocitor între Dumnezeu şi oameni. Răspunsul este simplu:<br />
mijlocirea aceasta este făcută <strong>de</strong> către Omul Iisus Hristos şi ea<br />
există şi acum, nu <strong>de</strong> Dumnezeu-Cuvântul, căci nu este nevoie<br />
şi nici natural ca Dumnezeu să mijloceasă pe lângă Dumnezeu.<br />
În rândul al zecelea, în sfârşit, este înfăţişată obiecţia cu<br />
privire la neştiinţa Fiului. Şi aici, Sf. <strong>Grigorie</strong> subliniază că Sf.<br />
Scriptură se referă la firea omenească a Fiului lui Dumnezeu,<br />
fiindcă altfel Sf. Scriptură s-ar contrazice, <strong>de</strong> vreme ce tot ea<br />
spune că Fiul lui Dumnezeu este Înţelepciunea, Făcătorul<br />
veacurilor, Consumatorul şi Schimbătorul tuturor existenţelor,<br />
etc. Ar fi posibil să fie fără ştiinţă Înţelepciunea însăşi şi să nu<br />
ştie ceasul din urmă Cel care a făcut veacurile<br />
Partea a doua, după ce vorbeşte <strong>de</strong>spre <strong>de</strong>numirile cele mai<br />
proprii Dumnezeirii în general, trece la <strong>de</strong>numirile Fiului în<br />
special, fie în legătură cu firea Lui dumnezeiască, fie în legătură<br />
cu firea Lui omenească. Lămuririle sunt limpezi şi la în<strong>de</strong>mâna<br />
oricărei înţelegeri, încât nu mai este nevoie să amintim ceva în<br />
legătură cu ele.<br />
e. Cuvântarea a cincea <strong>de</strong>spre Dumnezeu este închinată<br />
apărării Dumnezeirii Duhului şi este îndreptată împotriva<br />
pnevmatomahilor. Aceştia admiteau Dumnezeirea Fiului, sau cel<br />
puţin erau mai mo<strong>de</strong>raţi <strong>de</strong>cât arienii, dar nu vroiau să audă <strong>de</strong><br />
Dumnezeirea Duhului, pe care Îl consi<strong>de</strong>reau ca pe un Dumnezeu<br />
nescripturistic cu <strong>de</strong>săvârşire şi <strong>de</strong>ci ca o inovaţie a<br />
ortodocşilor.<br />
Dar, pe lângă caracterul ei special, această cuvântare are şi<br />
un caracter general: există aici cele mai precise formulări cu<br />
privire la <strong>de</strong>ofiinţimea ipostazelor Dumnezeirii şi cea mai precisă<br />
şi sumară <strong>de</strong>finiţie a Sfintei Treimi. Era natural <strong>de</strong>altfel, fiindcă<br />
această cuvântare este ultima şi trebuia ca unul dintre punctele<br />
planului ei să cuprindă o recapitulare şi o formulare sintetică a<br />
dogmei Sfintei Treimi.<br />
Într-a<strong>de</strong>văr, pornind <strong>de</strong> la afirmaţia că pentru ortodocşi<br />
Dumnezeirea Duhului este un fapt atât <strong>de</strong> limpe<strong>de</strong>, încât chiar<br />
17
<strong>de</strong> aici, <strong>de</strong> la faptul Dumnezeirii Lui va începe cuvântarea <strong>de</strong>spre<br />
El, Sf. <strong>Grigorie</strong> <strong>de</strong>fineşte Sfânta Treime drept lumina<br />
substanţială care este unică şi în acelaşi timp Tată, Fiu şi Duh<br />
(cap. III), sau cum spune el, <strong>de</strong>finind scurta şi simpla Teologie a<br />
Treimii „înţelegând pe Fiul lumină din lumina Tatăl în lumina<br />
Duhul” (cap. III), subliniind astfel că homousios arată o<br />
i<strong>de</strong>ntitate substanţială absolută, ca apoi să <strong>de</strong>a <strong>de</strong>finiţia cea mai<br />
concisă şi exactă a Sfintei Treimi: „<strong>Cele</strong> trei sunt una prin<br />
Dumnezeirea Lor, iar Unimea trei prin proprietăţile<br />
(persoanelor)” (cap. IX), „Dumnezeirea fiind neîmpărţită între<br />
împărţiţi” (cap. XIV).<br />
Sfântul Duh nu trebuie aruncat din Dumnezeire, fiindcă El<br />
este Sfinţenia şi o Dumnezeire căreia îi lipseşte Sfinţenia este o<br />
Dumnezeire ne<strong>de</strong>săvârşită.<br />
El nu trebuie consi<strong>de</strong>rat nici ca un acci<strong>de</strong>nt, adică drept o<br />
energie a lui Dumnezeu, fiindcă, din diferitele locuri din<br />
Scriptură, ve<strong>de</strong>m că El acţionează ca o persoană distinctă, ca o<br />
substanţă care subzistă în sine, nu în altul sau prin altul. Duhul<br />
nu poate fi „nenăscut”, fiindcă atunci două ar fi principiile în<br />
Dumnezeire, şi nu poate fi nici „născut”, fiindcă atunci ar fi doi<br />
Fii şi în acelaşi timp doi fraţi. Sfântul Duh nu poate fi nici din<br />
Fiul, fiindcă atunci s-ar ajunge la o a<strong>de</strong>vărată absurditate în<br />
Treime: ar exista în raport cu Tatăl, un nepot, iar în raport cu<br />
Fiul, un alt Fiu al lui Dumnezeu şi în acelaşi timp şi doi fraţi.<br />
Duhul nu poate fi <strong>de</strong>cât un Dumnezeu purces din Tatăl numai. El<br />
nu este <strong>de</strong>ci nici intermediar între „nenăscut” şi „născut” şi nici<br />
ceva „neutru”. Cine afirmă că Duhul nu purce<strong>de</strong> numai <strong>de</strong> la<br />
Tatăl, acela inventează un al treilea Testament, prin care surpă<br />
cuvântul Evangheliei lui Hristos care spune: „Duhul cel Sfânt care<br />
<strong>de</strong> la Tatăl purce<strong>de</strong>”. În ce priveşte natura purce<strong>de</strong>rii Sfântului<br />
Duh, ca şi natura naşterii Fiului, sunt lucruri pe care le ştie<br />
numai Dumnezeu. Dumnezeirea este şi rămâne una, neîmpărţită<br />
între împărţiţi, chiar dacă vorbim <strong>de</strong> trei ipostasuri în Ea.<br />
Denumirile <strong>de</strong>: Tatăl, Fiul şi Sfântul Duh, provin din <strong>de</strong>osebirea<br />
<strong>de</strong> manifestare sau <strong>de</strong> relaţie reciprocă dintre ipostasurile<br />
dumnezeieşti, cu alte cuvinte, faptul că Unul nu S-a născut, a<br />
făcut ca El să fie numit Tată, faptul că Altul S-a născut, a făcut<br />
să fie numit Fiu şi faptul că Unul a purces, a făcut să fie numit<br />
Sfântul Duh, păstrându-se neamestecarea celor trei ipostasuri în<br />
unica natură şi vrednicie a Dumnezeirii, şi respingându-se astfel<br />
atât doctrina sabeliană care reduce Dumnezeirea la o singură<br />
persoană manifestată în afară modalistic, cât şi cea ariană, care<br />
18
împărţea Treimea în trei persoane fără vreo legătură<br />
substanţială între ele.<br />
Sfântul Duh este Dumnezeu şi <strong>de</strong>ofiinţă cu Tatăl şi cu Fiul,<br />
fiindcă unul este Dumnezeu şi una este natura cea mai presus<br />
<strong>de</strong> fire. Obiecţia pnevmatomahilor era că Duhul nu este nici<br />
Dumnezeu şi nici <strong>de</strong>ofiinţă cu Tatăl şi cu Fiul. Ei admiteau<br />
Dumnezeirea Fiului, cum am spus, însă nu puteau înţelege cum<br />
se face că din unul şi acelaşi Tată Dumnezeu, Unul era fiu şi<br />
Altul nu şi <strong>de</strong> aici respingeau <strong>de</strong>ofiinţimea Duhului. Eroarea<br />
provenea, între altele, <strong>de</strong> acolo că ei luau din cele <strong>de</strong> jos<br />
imaginea Celor <strong>de</strong> sus, adică introduceau în procesul generării<br />
divine procesul generării umane. La aceasta Sf. <strong>Grigorie</strong><br />
răspun<strong>de</strong> cu exemple din istoria animalelor, tocmai ca să învingă<br />
pe adversari pe terenul lor propriu, <strong>de</strong>vreme ce nu vroiau ei să se<br />
obosească şi să cerceteze Scriptura, care mărturiseşte limpe<strong>de</strong><br />
Dumnezeirea Duhului. În felul acesta, admirând adânca<br />
măiestrie cu care lucrează natura în cazul naşterilor animalelor,<br />
ajunge la concluzia că există unul şi acelaşi animal parte<br />
nenăscut, parte născut şi totuşi <strong>de</strong>ofiinţă. Vrea, cu alte alte<br />
cuvinte, să dove<strong>de</strong>ască că este posibil să fie <strong>de</strong>ofiinţă şi<br />
existenţele sau fiinţele care îşi au existenţa în mod <strong>de</strong>osebit între<br />
ele. Şi pentru a întări şi mai mult afirmaţia, va aduce şi un<br />
exemplu scripturistic: Adam nu a fost născut, fiindcă el era o<br />
plasmă a lui Dumnezeu; Eva a fost luată din el, <strong>de</strong>ci o porţiune<br />
din plasma lui Adam, iar Set era născut din amândoi. Plasma şi<br />
porţiunea <strong>de</strong> plasmă şi fiinţa născută, <strong>de</strong>şi <strong>de</strong>osebite ca nume şi<br />
proces genetic, sunt unul şi acelaşi lucru, <strong>de</strong>ci absolut <strong>de</strong>ofiinţă,<br />
fiindcă sunt oameni <strong>de</strong>opotrivă. Deci Tatăl şi Fiul şi Sf. Duh, <strong>de</strong>şi<br />
există <strong>de</strong>osebit, Ei sunt <strong>de</strong>ofiinţă. Exemplele sunt strălucite şi<br />
pnevmatomahii nu au avut ce răspun<strong>de</strong>. Învinşi în această<br />
obiecţie a lor, recurg la un sprijin istorico-scripturistic: anume,<br />
cine, fie dintre cei <strong>de</strong> <strong>de</strong>mult, fie dintre cei recenţi, s-a închinat<br />
Duhului Un<strong>de</strong> stă scris aceasta şi <strong>de</strong> un<strong>de</strong> a fost introdus El<br />
Răspunsul Sfântului <strong>Grigorie</strong> este limpe<strong>de</strong> şi el şi-l întăreşte pe<br />
date scripturistice. Totuşi o altă obiecţie nu lipseşte. Anume,<br />
întrebau pnevmatomahii: dacă Tatăl este Dumnezeu, dacă Fiul<br />
este Dumnezeu, dacă Duhul este Dumnezeu, cum <strong>de</strong> nu sunt<br />
trei Dumnezei Cum <strong>de</strong> nu este o poliarhie ceea ce adoră<br />
ortodocşii Răspunsul Sfântului <strong>Grigorie</strong> este dat prin o<br />
întrebare: pnevmatomahii adorau pe Tatăl şi pe Fiul. Atunci nu<br />
adorau ei doi Dumnezei Să răspundă mai întâi ei care este<br />
raţiunea bi<strong>de</strong>ismului la ei şi apoi va răspun<strong>de</strong> şi el care este<br />
19
aţiunea tri<strong>de</strong>ismului la ortodocşi. Totuşi, ca nu cumva<br />
răspunsul să pară evaziv, Sf. <strong>Grigorie</strong> răspun<strong>de</strong>: Dumnezeirea,<br />
după credinţa noastră, este neîmpărţită între împărţiţi. Când<br />
privim către Dumnezeire şi către cauza primă, atunci ni se<br />
înfăţişează ochilor un singur lucru; când privim însă către Cei<br />
din Dumnezeire, atunci trei sunt Cei pe care îi adorăm în Ea.<br />
O discuţie amplă este dusă însă în jurul termenului <strong>de</strong><br />
homousios. Pnevmatomahii aduceau obiecţia că se numără<br />
împreună numai lucrurile care sunt <strong>de</strong>ofiinţă, pe când cele care<br />
nu sunt <strong>de</strong>ofiinţă se numără fiecare separat, <strong>de</strong>ci fără o relaţie<br />
substanţială cu altele. Prin aceasta, ei vroiau să frângă<br />
răspunsul constrângător al Sfântului <strong>Grigorie</strong>, şi să acuze astfel<br />
mai temeinic pe ortodocşi că adoră totuşi trei Dumnezei. La<br />
aceasta, Sf. <strong>Grigorie</strong> răspun<strong>de</strong> că un număr, în<strong>de</strong>obşte, arată<br />
cantitatea, nu natura lucrurilor numărate. Şi aduce exemple din<br />
Scriptură, arătând că aici se numără împreună şi cele care nu<br />
sunt <strong>de</strong>ofiinţă. Dar, spuneau pnevmatomahii, nu pot fi<br />
numărate la un loc <strong>de</strong>cât lucrurile sau fiinţele care conglăsuiesc<br />
şi în privinţa numelor, precum: trei oameni, trei Dumnezei, etc.<br />
Prin aceasta, ei vizau numirile <strong>de</strong> Tatăl, Fiul şi Sfântul Duh, care<br />
erau numărate în una. La aceasta, Sf. <strong>Grigorie</strong> aduce exemplul<br />
dat <strong>de</strong> Sf. Ioan în epistolele catolice (a se ve<strong>de</strong>a observaţia din<br />
nota respectivă), când se numără într-un singur număr trei<br />
lucruri absolut <strong>de</strong>osebite între ele. Şi aduce apoi exemplul cu cei<br />
trei câini, <strong>de</strong>osebiţi între ei şi exemplul cu cancerul, care<br />
reprezintă trei entităţi <strong>de</strong>osebite, şi totuşi, şi într-un caz şi în<br />
altul, număraţi la un loc chiar <strong>de</strong> pnevmatomahi. În felul acesta,<br />
logica pnevmatomahilor ducea la absurd, fiindcă, după logica<br />
cea mai consecventă, se întâmpla ca unele şi aceleaşi lucruri să<br />
fie şi <strong>de</strong>ofiinţă şi <strong>de</strong>osebite în fiinţă. Evin<strong>de</strong>nt <strong>de</strong>ci, că<br />
argumentele pnevmatomahilor erau şubre<strong>de</strong> şi ten<strong>de</strong>nţioase,<br />
<strong>de</strong>altfel ca şi acela cu înainte numărarea şi în urmă numărarea.<br />
Anume, spuneau ei, înşişi ortodocşii recunosc o neegalitate<br />
substanţială între ipostasele Treimii, <strong>de</strong>vreme ce numără întâi pe<br />
Tatăl, apoi pe Fiul şi numai la urmă pe Duhul, cu alte cuvinte,<br />
ca şi cum în ordinea numirilor ar sta natura însăşi a lucrurilor.<br />
Această obiecţie este însă <strong>de</strong>-a dreptul ridicolă. Aceastea au fost<br />
<strong>de</strong>ci obiecţiile mai mult <strong>de</strong> ordin general şi în domeniul exclusiv<br />
al logicei lipsită <strong>de</strong> luminile credinţei.<br />
În partea a doua (cap. XXI-XXXI), se ocupă <strong>de</strong> răsturnarea<br />
obiecţiilor pnevmatomahilor că Duhul este „nescripturistic” şi<br />
20
probează aceasta fie cu modul <strong>de</strong> a se vorbi în Scriptură, fie cu<br />
citate scripturistice, fie cu raţiuni <strong>de</strong> ordin istorico-pedagogic.<br />
Va face astfel remarca, că dintre lucrurile <strong>de</strong> care vorbeşte<br />
Scriptura, unele nu sunt, dar se spune că sunt: <strong>de</strong> ex., după<br />
spusa Scripturii, Dumnezeu doarme, se mânie, merge, etc.,<br />
lucruri care sunt însuşiri ale fiinţelor corporale. Pot fi spuse<br />
aceste lucruri <strong>de</strong>spre natura dumnezeiască, nesupusă afectelor<br />
Şi totuşi Scriptura, <strong>de</strong>şi nu sunt, spune că sunt; alte lucruri,<br />
<strong>de</strong>şi sunt, totuşi nu se spune că sunt: <strong>de</strong> ex., termenii<br />
„nenăscut”, „fără <strong>de</strong> început”, „nemuritor”, nu sunt spuşi<br />
nicăieri <strong>de</strong> Scriptură şi totuşi ei sunt, anume în locurile din ea,<br />
care le cuprin<strong>de</strong>, dar care nu le formulează astfel; alte lucruri<br />
nici nu sunt şi nici nu se spune că sunt: <strong>de</strong> ex., Dumnezeirea<br />
rea, sferă pătrată, trecut prezent, om nealcătuit; în sfârşit, unele<br />
lucruri şi sunt şi se şi spune că sunt: <strong>de</strong> ex., Dumnezeu, om,<br />
înger, etc., şi chiar şi silogismele cu care încearcă ereticii să<br />
surpe Treimea. Deci: Sfântul Duh există, chiar dacă nu se<br />
spune.<br />
În rândul al doilea, este extrem <strong>de</strong> interesantă motivarea <strong>de</strong><br />
ordin istorico-pedagogic, facută <strong>de</strong> Sf. <strong>Grigorie</strong>. Astfel, după ce<br />
explică pedagogia divină şi blân<strong>de</strong>ţea cu care s-a operat trecerea<br />
<strong>de</strong> la idoli la Lege şi cea <strong>de</strong> la Lege la Evanghelie, pe calea unui<br />
şir <strong>de</strong> suprimări făcute cu libera voie a oamenilor, arată că<br />
acestui exemplu îi poate fi asemănată doctrina creştină <strong>de</strong>spre<br />
Dumnezeire în evoluţia ei în timp. Totul s-a făcut proporţional<br />
cu puterile primitorilor. Vechiul Testament a predicat pe Tatăl şi<br />
întunecat pe Fiul, fiindcă nu putea fi predicat Fiul, cât timp nu<br />
era limpe<strong>de</strong> înţeleasă şi primită <strong>de</strong> bunăvoie învăţătura <strong>de</strong>spre<br />
Tatăl. Nu era metodic şi nici pedagogic proce<strong>de</strong>ul <strong>de</strong> a pune pe<br />
umerii oamenilor greutatea doctrinei <strong>de</strong>spre Duhul, câtă vreme<br />
nu era primită Dumnezeirea Fiului. Lucrul acesta l-a făcut Noul<br />
Testament. În felul acesta, prin înaintările, prin urcările şi<br />
progresările treptate din slavă în slavă, a ajuns ca lumina<br />
Treimii să strălucească în oameni după ce fuseseră parţial şi<br />
temeinic luminaţi în timp. Mântuitorul Însuşi nu dă ucenicilor<br />
toate învăţăturile, fiindcă El cumpănea lucrul cu puterea lor <strong>de</strong><br />
înţelegere. Şi una dintre aceste învăţături, socoteşte Sf. <strong>Grigorie</strong>,<br />
este şi cea <strong>de</strong>spre Duhul, care acum s-a încetăţenit cu noi şi<br />
lucrează în lume, trimis El <strong>de</strong> Mântuitorul, ca un alt Mângâietor.<br />
În sfârşit, Sf. <strong>Grigorie</strong> probează Dumnezeirea Sfântului Duh<br />
şi cu aceasta şi faptul că El este cu <strong>de</strong>săvârşire scripturistic,<br />
prin o spuză <strong>de</strong> mărturii, <strong>de</strong>mascând astfel cu <strong>de</strong>săvârşire reaua<br />
21
credinţă a pnevmatomahilor şi şubrezenia şi ridicolul obiecţiilor<br />
lor. Aceasta în cap. XXIX-XXX.<br />
Sfânta Treime şi cu Ea Dumnezeirea este şi rămâne <strong>de</strong>ci un<br />
lucru necuprins <strong>de</strong> mintea omenească. Comparaţiile încercate<br />
a<strong>de</strong>sea pentru o conturare raţională a acestui mare mister sunt<br />
şi rămân <strong>de</strong>parte <strong>de</strong> a ne apropia cu mintea <strong>de</strong> pătrun<strong>de</strong>rea<br />
Dumnezeirii. De aceea, sfătuieşte Sfântul <strong>Grigorie</strong>, cel mai bun<br />
lucru <strong>de</strong> făcut în această privinţă este să lăsăm la o parte<br />
închipuirile şi umbrele, cu care încearcă să son<strong>de</strong>ze raţiunea<br />
taina Dumnezeirii şi să ne lăsăm conduşi <strong>de</strong> cugetarea mai<br />
evlavioasă, luând <strong>de</strong> călăuzitor pe Sfântul Duh, singurul în stare<br />
să ne inspire, prin luminarea minţii, prin harul credinţei, care<br />
trebuie să complinească datele raţiunii, ca astfel să ne închinăm<br />
„Tatălui şi Fiului şi Duhului Sfânt, unicei Dumnezeiri şi puteri”.<br />
Preot Gh. T. Tilea<br />
22
Cuvântarea întâia <strong>de</strong>spre Dumnezeu 1<br />
Cuvânt introductiv împotriva Eunomienilor 2<br />
I<br />
Cuvântarea aceasta se îndreaptă către aceia cărora le place<br />
să vorbească în termeni eleganţi şi subtili. Şi, că să încep cu<br />
Scriptura, „iată eu sunt împotriva ta trufie” 3 . Căci sunt, sunt<br />
într-a<strong>de</strong>văr unii, care la auzul cuvintelor noastre, simt<br />
mâncărime la urechi şi la limbă, ba, după câte văd eu, chiar şi la<br />
mână 4 , şi care se bucură <strong>de</strong> nelegiuitele vorbe zadarnice şi <strong>de</strong><br />
contrazicerile ştiinţei false şi <strong>de</strong> gâlcevirile în cuvinte, ce nu duc<br />
la nimic <strong>de</strong> folos 5 . Căci aşa numeşte Pavel, el crainicul şi<br />
chezaşul cuvântării scurte 6 , ucenicul pescarilor şi dascălul, tot<br />
ce este <strong>de</strong> prisos şi lăturalnic în cuvântare 7 .<br />
Dar, ce bine ar fi, dacă oamenii aceştia <strong>de</strong> care ne ocupăm în<br />
cuvântarea <strong>de</strong> acum, s-ar în<strong>de</strong>letnici puţin <strong>de</strong>opotrivă şi cu<br />
faptele, după cum au limba mlădioasă şi în stare să pronunţe<br />
cuvinte prea alese şi prea căutate! Ar fi astfel puţin şi poate mai<br />
1<br />
Pe lângă lămuririle personale, notele <strong>de</strong> la cuvântări au fost făcute după: Sancti Patris<br />
nostri Gregorii <strong>Nazianz</strong>eni, Opera. Tomus secundus. Quo poemata omnia graece et<br />
latine, una cum doctissimis Nicetae, Serronii, Pselli Nonii, Eliae Cretenisis et Jacobi Billii<br />
comentaris et comentarios. Colniae MDCLXXXX; J.-P. Migne, Patrologiae cursus<br />
completus, Series graeca, XXXVI, note subpaginale şi notele din limba elină, <strong>de</strong> la<br />
coloana 757 şi urmare, din acelaşi volum şi după notele subpaginale din ediţia critică a<br />
lui Arthur James Mason, The five theological orations of Gregory of <strong>Nazianz</strong>us,<br />
Cambridge 1889, după al cărui text ne-am condus în<strong>de</strong>osebi în traducerea <strong>de</strong> faţă.<br />
2<br />
Cuvântarea are două titluri: unul mai scurt, „Contra eunomienilor” în care sunt arătaţi<br />
adversarii credinţei ortodoxe, cu care se războieşte Sfântul <strong>Grigorie</strong>, adică a<strong>de</strong>pţii cei<br />
mai fanatici ai arianismului în <strong>de</strong>scompunere, şi unul mai lung, indicând şi cuprinsul<br />
cuvântării – „Contra eunomienilor şi <strong>de</strong>spre teologie înainte cuvântare”. Alte manuscrise<br />
adaugă în titlu şi locul un<strong>de</strong> a fost ţinută cuvântarea (a fost rostită în Constantinopol).<br />
Migne are titlul mai lung, adică „Contra eunomienilor înainte cuvântare”. Mason adoptă<br />
titlul „Către eunomieni înainte cuvântare”. Este titlul cel mai indicat, justificat <strong>de</strong> altfel şi<br />
<strong>de</strong> începutul cuvântării. Mai există şi titlul scurt „Către eunomieni”. Vezi Migne, op. cit.<br />
nota 11, col. 11.<br />
3<br />
Ier. 50, 31.<br />
4<br />
Neputând să învingă ortodoxia numai cu arta meşteşugită a raţionamentelor,<br />
eunomienii erau pe punctul <strong>de</strong> a recurge la convingerea cu pumnii. Vezi II Tim. 4, 3.<br />
5<br />
I Tim. 6, 20; II Tim. 2, 16; I Tim. 6, 4; II Tim. 2, 14.<br />
6<br />
Rom. 9, 28.<br />
7 I Tim. 5, 3.<br />
23
puţin sofişti şi saltimbanci <strong>de</strong> cuvinte 8 , ca să spun şi ceva <strong>de</strong><br />
râs, <strong>de</strong>spre un lucru vrednic <strong>de</strong> râs.<br />
II<br />
Dar, fiindcă, distrugând ei orice cale a evlaviei, se gân<strong>de</strong>sc<br />
numai să lege şi să <strong>de</strong>zlege la probleme (aşa cum fac în teatru<br />
cei care prezintă poporului luptele <strong>de</strong> atleţi, dar nu luptele care<br />
duc la biruinţă după legile atletice, ci pe acelea care fură privirile<br />
neştiutorilor <strong>de</strong> astfel <strong>de</strong> lucruri şi care răpesc pe aplaudator), şi<br />
fiindcă trebuie ca orice piaţă să zbârnâie <strong>de</strong> cuvintele lor, ca<br />
orice ospăţ să fie prilej <strong>de</strong> pălăvrăgeală şi <strong>de</strong> neplăcere, ca orice<br />
sărbătoare şi doliu să fie: sărbătoarea nesărbătoare şi<br />
amestecată cu tristeţe, iar doliul mângâiat cu o nenorocire şi mai<br />
mare 9 , din pricina discuţiilor, şi ca orice ghineceu, hrănit cu<br />
simplitatea, să fie răvăşit şi floarea nevinovăţiei smulsă cu sila<br />
<strong>de</strong> vârtejul argumentării, ei bine! Fiindcă aşa stau lucrurile şi<br />
fiindcă răul a ajuns <strong>de</strong> nesuferit şi <strong>de</strong> neînfrânat şi fiindcă marea<br />
noastră taină e în primejdia <strong>de</strong> a ajunge o nenorocită înjghebare<br />
retorică 10 , hai<strong>de</strong>, numai atât să ne rab<strong>de</strong> cercetătorii aceştia 11 pe<br />
noi mişcaţii <strong>de</strong> rărunchii părinţilor şi ale căror simţuri sunt<br />
spintecate, cum zice dumnezeiescul Ieremia 12 , încât să nu<br />
primească cu asprime cuvântarea noastră <strong>de</strong>spre aceste lucruri<br />
şi, înfrânândusieşi puţin limba, dacă cumva pot, săsieşi plece<br />
urechea spre noi. Nu veţi fi păgubiţi absolut cu nimic. Căci, sau<br />
vom fi vorbit către urechile unor oameni care ascultă, şi în cazul<br />
acesta cuvântarea a dat un rod, anume folosul vostru (fiindcă cel<br />
care seamănă cuvântul 13 , îl seamănă în orice cugetare, dar fruct<br />
aduce cea bună şi roditoare), sau veţi fi plecat dispreţuind şi<br />
această cuvântare a noastră şi luând <strong>de</strong> aici un mai mare<br />
subiect <strong>de</strong> contrazicere şi <strong>de</strong> insultă împotriva noastră, ca să vă<br />
ospătaţi şi mai mult pe voi înşivă.<br />
8<br />
Comparaţia este foarte potrivită cu împrejurarea. Întocmai ca saltimbancii în circuri,<br />
care impresionează prin diferitele poziţii pe care le iau, prin mlădierea corpului,<br />
în<strong>de</strong>osebi prin darea peste cap, eunomienii, datorită elasticităţii subtilităţilor retorice,<br />
alergau în sus şi în jos cu argumentarea, supleţea saltimbancilor fiind la ei<br />
corespunzătoare cu mlădierea şi volubilitatea limbii. Unii codici au expresia hazardişti<br />
jucători <strong>de</strong> jocuri <strong>de</strong> noroc, înşelători.<br />
9<br />
Aici se face aluzie la Iov, pe care prietenii încercau să-l mângâie cu cuvintele grele.<br />
Vezi Iov 16, 2.<br />
10<br />
Natural, <strong>de</strong> vreme ce se cobora misterul Sfintei Treimi la neputincioasele şi şarlatanele<br />
alcătuiri ale argumentării cu subtilitate.<br />
11<br />
Un dispreţuitor joc <strong>de</strong> cuvinte.<br />
12<br />
Ier. 3, 19.<br />
13 Mat. 13; Marc. 4, Luc. 8.<br />
24
Să nu vă miraţi dar, dacă voi rosti o cuvântare ciudată şi<br />
dincolo <strong>de</strong> legea voastră, care vă lăudaţi că le ştiţi pe toate şi le<br />
expuneţi cu foarte mare curaj şi cu nobleţe, ca să nu vă supăr,<br />
spunând că ştiţi şi le expuneţi pe toate cu neştiinţă şi cu<br />
îndrăzneală.<br />
III<br />
Nu este în puterea oricui, voi aceştia, nu este în puterea<br />
oricui să filosofeze <strong>de</strong>spre Dumnezeu. Nu este chiar aşa <strong>de</strong> puţin<br />
însemnat lucrul acesta şi pe puterea celor care se târăsc pe<br />
pământ. Voi adăuga chiar că nu se ca<strong>de</strong> a vorbi <strong>de</strong>spre<br />
Dumnezeu în orice vreme şi nici oricui şi nici orice, ci este o<br />
vreme când trebuie să vorbim <strong>de</strong>spre El şi cui trebuie să vorbim<br />
<strong>de</strong>spre El şi cât trebuie să vorbim <strong>de</strong>spre El. Nu este în puterea<br />
oricui să filosofeze <strong>de</strong>spre Dumnezeu, fiindcă lucrul acesta pot<br />
să-l facă cei care s-au cercetat cu <strong>de</strong>-amănuntul şi care au<br />
înaintat pas cu pas în calea contemplaţiei şi care, înainte <strong>de</strong><br />
aceste în<strong>de</strong>letniciri, şi-au curăţit şi sufletul şi trupul, sau care<br />
cel puţin se silesc să se cureţe. Căci pentru omul necurat,<br />
atingerea <strong>de</strong> cel curat poate nu este nici îngăduită şi nici în afară<br />
<strong>de</strong> primejdie 14 , după cum nici pentru o privire bolnavă nu este<br />
fără primejdie atingerea razei <strong>de</strong> soare.<br />
Când dar să filosofăm <strong>de</strong>spre Dumnezeu<br />
Să filosofăm atunci când ne dă răgaz lutul şi tulburarea din<br />
afară şi când puterea noastră călăuzitoare nu ne este răvăşită <strong>de</strong><br />
închipuiri obositoare şi rătăcitoare 15 , ca <strong>de</strong> exemplu atunci când<br />
amestecăm litere frumoase cu litere urâte, sau mirosul plăcut al<br />
mirurilor, cu nămolul stătut. Căci, într-a<strong>de</strong>văr, se ca<strong>de</strong> mai întâi<br />
să avem răgaz şi apoi să cunoaştem pe Dumnezeu şi numai când<br />
avem vreme prielnică 16 să ju<strong>de</strong>căm dreptatea Teologiei.<br />
Şi cui se ca<strong>de</strong> să filosofeze <strong>de</strong>spre Dumnezeu<br />
Se ca<strong>de</strong> să filosofeze <strong>de</strong>spre Dumnezeu celor care consi<strong>de</strong>ră<br />
lucrul acesta cu seriozitate şi care nu pălăvrăgesc cu plăcere şi<br />
<strong>de</strong>spre El, ca <strong>de</strong>spre oricare altul: după alergări <strong>de</strong> cai şi după<br />
spectacole şi după cântece şi după îmbuibarea pântecelui şi a<br />
celor <strong>de</strong> sub pântece şi pentru care este o parte <strong>de</strong> plăcere şi<br />
flecăreala <strong>de</strong>spre astfel <strong>de</strong> lucruri şi eleganţa şi subtilitatea<br />
contrazicerilor.<br />
14<br />
Aici reia, în o formă puţin schimbată, cuvintele lui Platon, Phaedon, p. 67.<br />
15<br />
Adică mintea, facultatea conducătoare a omului în viaţă. Vezi Plutarh <strong>de</strong> plac. phil.<br />
898 E şi 903 B; Cic. De nat. <strong>de</strong>or. II, 11, 29.<br />
16 Ps. 74, 3.<br />
25
Ce lucruri se ca<strong>de</strong> a fi cercetate privitor la Dumnezeu şi în ce<br />
măsură<br />
Se ca<strong>de</strong> a fi cercetate acelea la care putem ajunge noi cu<br />
mintea şi în măsura în care poate să ajungă la ele firea şi<br />
puterea ascultătorului, ca nu cumva, după cum vocile sau<br />
mâncările peste măsură vatămă auzul sau corpurile, sau, <strong>de</strong> vrei<br />
după cum poverile peste putere vatămă pe cei care merg sub ele,<br />
sau după cum ploile mai năpraznice vatămă pământul, tot aşa şi<br />
aceştia, apăsaţi şi îngreunaţi <strong>de</strong> povara argumentelor 17 , ca să zic<br />
aşa, să nu fie vătămaţi şi în puterea lor <strong>de</strong> înţelegere <strong>de</strong> mai<br />
înainte.<br />
IV<br />
Şi nu zic că nu trebuie să ne amintim oricând <strong>de</strong> Dumnezeu,<br />
ca să nu se năpustească iarăşi asupra noastră oamenii uşori şi<br />
grăbiţi în toate. Căci <strong>de</strong> Dumnezeu trebuie să ne amintim mai<br />
<strong>de</strong>grab <strong>de</strong>cât să respirăm şi, dacă se mai poate spune, nimic<br />
altceva nu trebuie să facem, <strong>de</strong>cât să ne amintim <strong>de</strong> Dumnezeu.<br />
Şi eu sunt dintre cei care laudă cuvântul care ne porunceşte să<br />
medităm zi şi noapte 18 , şi să povestim şi seara şi dimineaţa şi la<br />
amiază 19 , şi să binecuvântăm pe Domnul în toată vremea 20 , şi,<br />
dacă trebuie să spun şi cuvântul lui Moisi, să ne amintim <strong>de</strong><br />
Dumnezeu când ne culcăm, când ne sculăm, când călătorim 21 ,<br />
când facem orice altceva şi, prin aducerea aminte <strong>de</strong> El, să ne<br />
formăm spre o viaţă curată. Încât, nu continua aducere aminte<br />
<strong>de</strong> El o opresc eu, ci discuţia <strong>de</strong>spre Dumnezeu, şi nu opresc<br />
nici discuţia <strong>de</strong>spre Dumnezeu, ca pe un lucru nelegiuit, ci<br />
vremea nepotrivită pentru această discuţie, şi nu opresc nici<br />
învăţătura <strong>de</strong>spre El, ci lipsa <strong>de</strong> măsură în această învăţătură.<br />
Când îngâlvirea şi săturarea <strong>de</strong> miere produce vărsătură 22 , <strong>de</strong>şi<br />
este miere, şi când este o vreme potrivită pentru orice lucru 23 ,<br />
cum socoteşte Solomon şi cu mine, şi când lucrul bun nu este<br />
bun, când nu se face bine (cum <strong>de</strong> exemplu o floare în iarnă este<br />
cu totul ne la vremea ei şi cum este nepotrivită pentru femei<br />
podoaba bărbătească, sau pentru bărbaţi cea femeiască şi<br />
17<br />
În referire la Evr. 5, 12 un<strong>de</strong> este expresia „hrană tare, dură”, în corelaţie cu expresia<br />
„cuvinte tari, uscate, dure” din textul <strong>de</strong> faţă.<br />
18<br />
Ps. 1, 2.<br />
19<br />
Ps. 54, 19.<br />
20<br />
Ps. 33, 1.<br />
21<br />
Deut. 6, 7.<br />
22<br />
Pild. 25, 27.<br />
23 Eccl. 3, 1.<br />
26
geometria pentru plâns 24 şi lacrima pentru ospăţ), oare numai<br />
aici nu vom ţine noi seamă <strong>de</strong> timpul potrivit, aici un<strong>de</strong> mai ales<br />
trebuie preţuit el<br />
V<br />
Să nu cugetăm nici<strong>de</strong>cum astfel, o prietenilor şi fraţilor, căci<br />
vă numesc încă fraţi, <strong>de</strong>şi nu vă purtaţi frăţeşte, şi nici să nu<br />
alergăm dincolo <strong>de</strong> ţintă ca nişte cai furioşi şi greu <strong>de</strong> ţinut în<br />
frâu, aruncând raţiunea care ne mână şi batjocorind evlavia care<br />
ne struneşte bine, ci să filosofăm între hotarele minţii noastre şi<br />
să nu ne lăsăm duşi în Egipt şi târâţi la Asirieni 25 , şi să nu<br />
cântăm cântarea Domnului pe pământ străin 26 , adică în orice<br />
auz, şi străin şi al nostru, duşmănos sau prietenos, binevoitor<br />
sau răuvoitor, care cu foarte multă grijă pân<strong>de</strong>şte cele ale<br />
noastre şi ar vrea ca scânteia relelor din noi să ajungă flacără, o<br />
aprin<strong>de</strong> şi o reînsufleţeşte în ascuns, o ridică la cer cu suflările<br />
ei şi o face mai înaltă <strong>de</strong>cât flacăra Babilonului 27 , care cuprin<strong>de</strong><br />
cu limbile totul în jur. Căci, <strong>de</strong> vreme ce nusieşi au tăria în<br />
propriile lor dogme, o vânează în şubrezeniile noastre şi, pentru<br />
aceasta, întocmai cum se pun muştele pe răni, aşa se pun,<br />
trebuie s-o spun, fie peste nenorocirile, fie peste păcatele<br />
noastre.<br />
Noi însă să nu ne ignorăm mai mult, şi nici să nu<br />
<strong>de</strong>sconsi<strong>de</strong>răm cuviinţa în aceste discuţii. Ci, dacă nu este cu<br />
putinţă să fie dărâmată duşmănia dintre noi, să că<strong>de</strong>m cel puţin<br />
la învoiala <strong>de</strong> a vorbi tainic <strong>de</strong>spre cele tainice şi cu sfinţenie<br />
<strong>de</strong>spre cele sfinte şi să nu aruncăm învăţăturile neîngăduite în<br />
auzuri nelegiuite 28 , şi să nu facem mai religioşi <strong>de</strong>cât noi pe<br />
închinătorii la <strong>de</strong>moni şi pe adoratorii miturilor şi lucrurilor<br />
ruşinoase, care ar da mai <strong>de</strong>grab din sângele lor la cei neiniţiaţi<br />
în aceleaşi mistere cu ei, <strong>de</strong>cât să le <strong>de</strong>a din învăţătura lor. Ci să<br />
ştim că, precum este o măsură cuviincioasă în îmbrăcăminte şi<br />
în hrană şi în râs şi în mers, la fel este o măsură cuviincioasă şi<br />
în vorbire şi în tăcere, fiindcă, pe lângă celelalte <strong>de</strong>numiri şi<br />
puteri ale lui Dumnezeu, noi Îl cinstim şi cu <strong>de</strong>numirea <strong>de</strong><br />
Cuvântul. Să fie <strong>de</strong>ci şi discuţia noastră supusă acestei legi 29 .<br />
VI<br />
24<br />
Cel care se ocupă cu geometria, trebuie săsieşi ferească mintea <strong>de</strong> tulburare, zice<br />
Elias, sau în sensul că cel cu sufletul îndurerat nu trebuie împovărat <strong>de</strong> subtilitatea<br />
teoriilor.<br />
25<br />
Os. 9, 3.<br />
26<br />
Ps. 136, 4.<br />
27<br />
Dan. 3, 23.<br />
28 Mat. 7, 6.<br />
27
La ce folos au<strong>de</strong> <strong>de</strong> naşterea lui Dumnezeu şi <strong>de</strong> creaţie şi <strong>de</strong><br />
Dumnezeu din nimic şi <strong>de</strong> tăiere şi <strong>de</strong> împărţire şi <strong>de</strong> <strong>de</strong>sfacere,<br />
cel care ascultă cu răutate aceste cuvinte Pentru ce punem<br />
ju<strong>de</strong>cători pe acuzatori Pentru ce punem săbii în mâna<br />
duşmanilor Cum, sau cu ce cuget crezi tu că va primi<br />
cuvântarea <strong>de</strong>spre aceste lucruri slăvitorul <strong>de</strong>sfrâului şi al<br />
coruperilor <strong>de</strong> copii şi închinătorul la patimi şi care nu este în<br />
stare să cugete ceva dincolo <strong>de</strong> corp, care ieri şi alaltăieri şi-a<br />
ridicat idoli şi aceia renumiţi în lucrurile cele mai ruşinoase Nu<br />
va primi-o cu cuget material Nu va primi-o cu josnicie Nu va<br />
primi-o cu ignoranţă Nu va primi-o după obiceiul lui Nu va<br />
face el teologia ta apărător al propriilor lui idoli şi patimi Căci<br />
dacă noi înşine prin cuvintele acestea <strong>de</strong>făimăm pe Dumnezeu,<br />
cu atât mai puţin i-am convinge să filosofeze în spiritul<br />
învăţăturilor noastre 30 . Şi dacă din firea lor sunt născocitori <strong>de</strong><br />
rele 31 , când s-ar da în lături <strong>de</strong> la relele care li se prezintă<br />
Aceasta ne-a adus-o războiul dintre noi! Aceasta ne-au<br />
adus-o cei care luptă pentru Cuvântul mai mult <strong>de</strong>cât place<br />
Cuvântului şi care păţesc la fel cu cei cuprinşi <strong>de</strong> nebunie, care<br />
îşi dau foc propriilor lor case, sau îşi spintecă copiii, sau îşi<br />
alungă părinţii, luându-i drept străini.<br />
VII<br />
Dar, după ce am alungat ce este străin <strong>de</strong> cuvântarea<br />
noastră şi după ce am trimis în turma porcilor numeroase<br />
legiuni <strong>de</strong> <strong>de</strong>moni 32 , care s-a năpustit în adâncimi 33 , să privim în<br />
rândul al doilea către noi înşine şi să mo<strong>de</strong>lăm pe teolog în<br />
frumuseţe, întocmai ca pe o statuie 34 .<br />
Să adâncim însă mai întâi chestiunea aceea, anume: ce este<br />
râvna aceasta atât <strong>de</strong> mare pentru vorbă şi mâncărimea aceasta<br />
la limbă Ce este boala aceasta nouă şi nesaţiul acesta <strong>de</strong><br />
vorbărie De ce ne-am înarmat limbile, în timp ce ne-am legat<br />
mâinile Nu lăudăm noi ospitalitatea Nu adorăm noi iubirea<br />
29<br />
„Să fie şi disputa noastră legală”, adică mai ales în vorbire să ţinem seamă <strong>de</strong><br />
mo<strong>de</strong>raţia necesară în orice lucru, fără să uităm că una din <strong>de</strong>numirile date lui<br />
Dumnezeu este cea <strong>de</strong> „Cuvântul”. Să nu vorbim <strong>de</strong>ci mai mult <strong>de</strong>cât place Cuvântului<br />
(vezi capitolul următor).<br />
30<br />
În general, Sfinţii Părinţi numesc Creştinismul „filosofie”, „filosofia în sine”, „filosofia<br />
singură a<strong>de</strong>vărată”, „filosofia cea <strong>de</strong> sus”. „A filosofa” înseamnă prin urmare, în sens<br />
creştin, a vorbi <strong>de</strong>spre Dumnezeu şi <strong>de</strong>spre dogme „în sens ortodox”, pe baza credinţei<br />
şi cu concursul raţiunii iluminată <strong>de</strong> Sf. Duh.<br />
31<br />
Rom. 1, 30.<br />
32<br />
Marc. 5, 9.Luc. 8, 31.<br />
33<br />
Luc. 8, 31.<br />
34 Vezi Platon, Republ. 2, 5.<br />
28
fraternă, iubirea conjugală, fecioria, hrănirea săracilor, psalmodierea,<br />
privegherile <strong>de</strong> noapte, plânsul Nu ne mucenicim noi<br />
corpul cu postiri Nu călătorim noi spre Dumnezeu prin<br />
rugăciune Nu supunem noi părţii noastre mai bune partea<br />
noastră mai rea, adică duhului ţărâna, ca unii care ju<strong>de</strong>că drept<br />
această plămadă omenească 35 Nu ne facem noi viaţa pregătire<br />
<strong>de</strong> moarte Nu ne facem noi stăpâni ai patimilor, amintindu-ne<br />
<strong>de</strong> nobleţea noastră <strong>de</strong> sus Nu potolim noi mânia care îngâmfă<br />
şi sălbăticeşte, mândria coborâtoare 36 , întristarea nesocotită,<br />
plăcerea grosolană, râsul <strong>de</strong>zmăţat, privirea <strong>de</strong>şănţată, auzul<br />
nesătul, vorba nemăsurată, cugetarea absurdă, toate câte<br />
împotriva noastră le ia cel rău <strong>de</strong> la noi, aducând moartea prin<br />
ferestruici 37 , cum spune Scriptura, adică prin simţuri<br />
Aşadar totul se face pe dos şi am dat libertate patimilor<br />
altora, ca împăraţii concedii pentru bravuri, numai să se plece<br />
spre noi şi să se poarte mai cu îndrăzneală şi mai cu nelegiuire<br />
împotriva lui Dumnezeu, şi dăm o plată rea în schimbul unei<br />
fapte rele, încurajare pentru nelegiuire.<br />
VIII<br />
Totuşi te voi întreba puţin, o dialecticule şi flecarule, iar tu<br />
răspun<strong>de</strong> 38 , cum zice lui Iov, Cel care se întreţinea cu el prin<br />
furtună şi nori 39 .<br />
-Oare sunt multe lăcaşuri la Dumnezeu, după cum auzi în<br />
Scriptură 40 , sau numai unul<br />
-Sunt multe, vei afirma, <strong>de</strong>sigur, şi nu unul.<br />
sieşi trebuie să fie pline toate, sau unele da, iar altele ba,<br />
încât să rămână goale şi în zadar pregătite<br />
-Desigur că toate, că nimic din cele făcute <strong>de</strong> Dumnezeu, nu<br />
e la întâmplare.<br />
-Ai putea tu să precizezi ce anume este lăcaşul acesta Este<br />
cumva odihna şi slava din cer, rezervate fericiţilor, sau este<br />
altceva<br />
-Nu, nu este <strong>de</strong>loc altceva <strong>de</strong>cât aceasta.<br />
35<br />
Cuvântul înseamnă temperament, fire, alcătuire din trup şi suflet. Cei care ju<strong>de</strong>că<br />
drept această plămădire a omului, nu pot <strong>de</strong>cât să supună ţărâna Duhului, adică<br />
sufletului corpul, partea mai rea celei mai bune.<br />
36<br />
Pild. 16, 18.<br />
37<br />
Ier. 9, 21. Pentru interpretarea citatului, vezi: Sf. <strong>Grigorie</strong> <strong>de</strong> Nisa, De domenica orat.<br />
V; Ambrozie, De fuga saec. 3 şi In Psalm, 118 Expos. VI 20; Ieronim, Adv. Jovin II.<br />
38<br />
Iov 38, 3.<br />
39<br />
Iov 38, 1.<br />
40 Ioan 14, 2.<br />
29
-Fiindcă am căzut la învoială asupra acestui lucru, să<br />
cercetăm mai <strong>de</strong>parte şi pe celălalt: există ceva care să ne<br />
mijlocească ospitalitatea în aceste lăcaşuri, cum este socotinţa<br />
mea, sau nu există nimic<br />
-Negreşit că da.<br />
sieşi care este lucrul acesta<br />
-Este că sunt diferite feluri <strong>de</strong> viaţă şi <strong>de</strong> preferinţe şi că<br />
fiecare fel duce în o altă parte, după măsura credinţei 41 , feluri pe<br />
care le numim şi căi.<br />
-Trebuie mers pe toate, sau pe unele din aceste căi<br />
-Dacă este posibil pentru unul şi acelaşi om, trebuie mers pe<br />
toate, iar dacă nu, atunci pe cât mai multe şi dacă nu este cu<br />
putinţă aceasta, mare lucru este mergerea pe una cu <strong>de</strong>osebire,<br />
cel puţin cum cred eu.<br />
-Drept socoteşti acest lucru.<br />
-Ce <strong>de</strong>ci Când auzi că există o singură cale şi aceea şi<br />
strâmtă 42 , ce ţi se pare că vrea să spună vorba aceasta<br />
-Vrea să spună, pe <strong>de</strong> o parte, că există o singură cale prin<br />
raportarea ei la virtute, fiindcă şi virtutea una este, <strong>de</strong>şi se<br />
ramifică în multe părţi, iar pe <strong>de</strong> altă parte, că această cale este<br />
strâmtă din cauza sudorilor legate <strong>de</strong> ea şi din cauză că nu este<br />
bătătorită <strong>de</strong> mulţi, în comparaţie cu mulţimea celor care merg<br />
pe căi lăturalnice şi cu câţi umblă pe calea răutăţii.<br />
-La fel cred şi eu.<br />
-Iar dacă aşa stă lucrul, <strong>de</strong> ce atunci, o prea bunule om,<br />
condamnând învăţătura noastră ca pe o sărăcie şi părăsind toate<br />
celelalte căi, umblaţi şi daţi buzna spre aceasta numai, spre<br />
calea discuţiei şi a speculaţiei, cum o socotiţi voi, sau a<br />
pălăvrăgelii şi înşelătoriei, cum îi zic eu Să vă dojenească Pavel,<br />
care, după enumărarea harismelor, mustrând cu amărăciune,<br />
vorbeşte cu aceste cuvinte: „Oare toţi sunt apostoli Oare toţi<br />
sunt profeţi” 43 şi cele ce mai urmează.<br />
IX<br />
Fie dar! Oi fi înalt tu, şi mai înalt <strong>de</strong>cât cei înalţi, şi, <strong>de</strong> vrei,<br />
mai presus <strong>de</strong> nori, tu văzătorul celor nevăzute, tu auzitorul<br />
celor negrăite 44 , tu cel ridicat în aer după Ilie 45 şi care te-ai<br />
învrednicit <strong>de</strong> arătarea lui Dumnezeu după Moisi 46 şi care ai fost<br />
41<br />
Rom. 12, 6.<br />
42<br />
Mat. 7, 13-14.<br />
43<br />
I Cor. 12, 29.<br />
44<br />
II Cor. 12, 4.<br />
45<br />
II Reg. 2, 11.<br />
46 Ieş. 19.<br />
30
idicat la cer după Pavel 47 ! Pentru ce îi faci însă şi pe ceilalţi<br />
sfinţi dintr-o dată şi-i consfinţeşti teologi şi le insufli, ca să zic<br />
aşa, învăţătura şi ţi-ai făcut multe sinedrii <strong>de</strong> doctori agramaţi<br />
Pentru ce înfăşori în pânze <strong>de</strong> păianjen pe cei foarte plăpânzi, ca<br />
pe nişte oameni cu a<strong>de</strong>vărat înţelepţi şi mari Pentru ce ridici<br />
viespi împotriva credinţei 48 Pentru ce ne scoţi, ca din pământ, o<br />
germinaţie <strong>de</strong> dialecticieni, cum scoteau odinioară miturile pe<br />
giganţi Pentru ce, adunând tu dintre oameni tot ce este mai<br />
uşor şi mai neom, ca pe nişte gunoi într-o groapă, şi moleşindu-i<br />
tot mai mult prin linguşire, ai clădit o nouă dugheană <strong>de</strong><br />
nelegiuire, nu fără dibăcie culegând tu roa<strong>de</strong>le neroziei lor Mai<br />
vorbeşti şi împotriva acestor afirmaţii Trebuie neapărat ca<br />
limba ta să fie stăpână absolută şi nu eşti în puterea <strong>de</strong> a pune<br />
zăgaz cuvântului tău care se zbate în durerile naşterii 49 . Ai<br />
atunci şi alte subiecte <strong>de</strong> tratat şi multe şi vrednice <strong>de</strong> cinste.<br />
Întoarce-ţi într-acolo boala cu folos.<br />
X<br />
Combate-mi tăcerea lui Pitagora 50 şi boabele orfice 51 şi<br />
îngâmfarea mai nouă cu privire la vorba „El a zis”. Combate-mi<br />
doctrina <strong>de</strong>spre i<strong>de</strong>i a lui Platon 52 , emigrările din corp în corp şi<br />
circuitele sufletelor noastre şi reminescenţele şi iubirile urâte<br />
trezite în suflet <strong>de</strong> corpurile frumoase. Combate-mi ateismul lui<br />
Epicur 53 şi atomii şi antifilosofica lui plăcere, strâmta provi<strong>de</strong>nţă<br />
47<br />
II Cor. 12, 4.<br />
48<br />
Aici înţelege pe păgâni, care aveau să tragă folosul pe care-l căutau în slăbiciunile şi<br />
certurile dintre creştini, în materie <strong>de</strong> credinţă.<br />
49<br />
O imagine asemănătoare o avem la Iov 32, 18-20: „Căci sunt plin <strong>de</strong> cuvinte, duhul<br />
din mine îmi dă zor... Voi vorbi <strong>de</strong>ci ca să mă răcoresc...”<br />
50<br />
Ucenicii lui Pitagora păstrau tăcere timp <strong>de</strong> <strong>cinci</strong> ani. În acest timp ascultau cele<br />
vorbite. Preceptul acesta pitagoreic este amintit şi <strong>de</strong> Clement Alexandrinul (Stromata,<br />
lib. V), spunând că a fost introdus pentru purificarea celor <strong>cinci</strong> simţuri. Se mai cre<strong>de</strong> că<br />
auzul acesta a fost introdus şi în virtutea maximei „tempus tacendi et tempus loquendi”<br />
(este o vreme când să tăcem şi o vreme când să vorbim).<br />
51<br />
Discipolii lui Pitagora se abţineau <strong>de</strong> la mâncarea bobului (leguminoasă cu bobul mai<br />
mare ca cel <strong>de</strong> fasole). Când erau întrebaţi <strong>de</strong>spre raţiunea acestei abstinenţe, ei<br />
răspun<strong>de</strong>au că aşa „a spus el însuşi” – „ipse dixit”. Preceptul acesta a fost luat <strong>de</strong> la<br />
Orfeu. Filosoful, se cre<strong>de</strong>, nu trebuia să mănânce bob, fiindcă această legumă are<br />
proprietatea <strong>de</strong> a încălzi şi dilata sângele, împingând astfel la senzualitate, sau<br />
învolburând mintea cu un fel <strong>de</strong> vapori şi astfel tulburându-i liniştea. Se mai cre<strong>de</strong>a că<br />
această leguminoasă produce sterilitate la femei şi chiar la plante, dacă se arunca la<br />
rădăcina lor coji <strong>de</strong> bob. Deveneau sterile şi păsările <strong>de</strong> curte, dacă mâncau din fructele<br />
acestei plante. Pitagora mai respingea mâncarea bobului şi pentru că se foloseau <strong>de</strong> el<br />
ju<strong>de</strong>cătorii în darea sentinţelor (Vezi Elias, op. cit. col. 327, 407-408 şi 503).<br />
52<br />
Platon învăţa că i<strong>de</strong>ile sunt formele exemplare ale lucrurilor create, că sunt în afară<br />
<strong>de</strong> Dumnezeu şi că lumea a fost creată după ele, ca după nişte exemple anterioare.<br />
31
a lui Aristotel 54 şi arta lui subtilă şi doctrina lui cu privire la<br />
moartea sufletului şi omenescul dogmelor lui. Combate-mi<br />
îngâmfarea stoicilor, lăcomia şi banalitatea cinicilor. Combate-mi<br />
golul umplut <strong>de</strong> aiurelile câte cu şărlătănie se spun <strong>de</strong>spre jertfe,<br />
<strong>de</strong>spre idoli, <strong>de</strong>spre <strong>de</strong>moni făcători <strong>de</strong> bine şi făcători <strong>de</strong> rău,<br />
câte <strong>de</strong>spre ghicire, <strong>de</strong>spre chemarea zeilor, <strong>de</strong>spre chemarea<br />
sufletelor, <strong>de</strong>spre puterea stelelor. Iar dacă socoteşti aceste<br />
lucruri ca nevrednice <strong>de</strong> cuvânt, ca nişte lucruri <strong>de</strong> puţină<br />
importanţă şi a<strong>de</strong>sea combătute şi te îndrepţi spre ale tale şi<br />
cauţi lucrul râvnit <strong>de</strong> tine aici, eu îţi voi pune în faţă şi aici<br />
drumuri largi. Filosofează-mi <strong>de</strong>spre lume, sau <strong>de</strong>spre lumi,<br />
<strong>de</strong>spre materie, <strong>de</strong>spre suflet, <strong>de</strong>spre naturile raţionale mai bune<br />
sau mai rele, <strong>de</strong>spre învierea morţilor, <strong>de</strong>spre ju<strong>de</strong>cata <strong>de</strong> apoi,<br />
<strong>de</strong>spre recompensele şi pe<strong>de</strong>psele <strong>de</strong> atunci, <strong>de</strong>spre patimile lui<br />
Hristos. Căci nici <strong>de</strong> izbuteşti în aceste chestiuni nu este fără <strong>de</strong><br />
folos şi nici dacă greşeşti nu este primejdios. Cu Dumnezeu însă<br />
ne vom întâlni <strong>de</strong>sigur, acum mai puţin, dar poate mai în urmă<br />
mai <strong>de</strong>plin, în însuşi Hristos Iisus Domnul nostru, Căruia i se<br />
cuvine slava în veci. Amin.<br />
53<br />
Epicur nega pe Dumnezeu. Bunul suprem era pentru el în plăcere, adică în lipsa<br />
tuturor durerilor.<br />
54<br />
Aristotel învăţa că Dumnezeu poartă grijă numai <strong>de</strong> cele din cer. În ce priveşte cele<br />
<strong>de</strong> pe pământ, ele sunt lucruri <strong>de</strong> prea mică importanţă şi ca atare nevrednice <strong>de</strong> grija<br />
Lui. Învăţa apoi că sufletul este muritor.<br />
32
Cuvântarea a doua <strong>de</strong>spre Dumnezeu<br />
I<br />
Acum, după ce am curăţit <strong>de</strong>plin pe teolog, pe calea<br />
cuvântării 55 , arătând cu <strong>de</strong>amănuntul şi cum trebuie să fie el şi<br />
cui se ca<strong>de</strong> să filosofeze <strong>de</strong>spre Dumnezeu şi când şi în ce<br />
măsură; şi anume că, pe cât este cu putinţă, teologul trebuie să<br />
fie curat, ca lumina să fie cuprinsă <strong>de</strong> lumină 56 , şi că se ca<strong>de</strong> să<br />
filosofeze celor mai osârduitori, ca nu cumva, căzând pe pământ<br />
sterp, să fie fără <strong>de</strong> roadă cuvântarea 57 ; şi că se ca<strong>de</strong> să filosofăm<br />
<strong>de</strong>spre Dumnezeu atunci când avem linişte înlăuntrul nostru din<br />
partea zbuciumului din afară, ca să nu ni se taie răsuflarea, ca<br />
celor care sughiţă; şi că se ca<strong>de</strong> să filosofăm <strong>de</strong>spre Dumnezeu<br />
în măsura în care am putut să-L înţelegem sau în măsura în<br />
care putem fi înţeleşi <strong>de</strong> alţii 58 , ei bine, după ce am făcut acestea<br />
aşa şi după ce ne-am <strong>de</strong>sţelenit dumnezeieştile ţeline, ca să nu<br />
semănăm pe mărăcini 59 , şi după ce am netezit faţa pământului,<br />
mo<strong>de</strong>laţi <strong>de</strong> Scriptură şi mo<strong>de</strong>lând cu Scriptura, hai<strong>de</strong> să păşim<br />
acum către cuvântările <strong>de</strong>spre Dumnezeu, luând <strong>de</strong> patroni ai<br />
cuvântării pe Tatăl şi pe Fiul şi pe Sfântul Duh, <strong>de</strong>spre care ne<br />
propunem să vorbim, ca Tatăl să ne fie binevoitor, Fiul împreună<br />
lucrător iar Sfântul Duh să ne insufle în cuvântare, şi mai mult<br />
chiar, ca din unica Dumnezeire să ne fie o unică luminare,<br />
împărţită în Unime şi unită în împărţire, lucru şi foarte minunat.<br />
II<br />
Acum însă, când încep să urc pe munte 60 cu râvnă, sau, ca<br />
să spun mai drept, când mă strădui şi mă lupt să mă urc (pe <strong>de</strong><br />
o parte din pricina nă<strong>de</strong>jdii, iar pe <strong>de</strong> alta din pricina<br />
slăbiciunii), ca să ajung înlăuntrul norului 61 şi să fiu <strong>de</strong> faţă cu<br />
Dumnezeu, căci aşa porunceşte Dumnezeu; dacă cineva este<br />
Aaron 62 , atunci să se urce împreună cu mine şi să stea alături <strong>de</strong><br />
55<br />
Adică după ce am lămurit pe <strong>de</strong>plin problema teologului.<br />
56<br />
Atunci când este vorba <strong>de</strong> cunoaşterea lui Dumnezeu, se ca<strong>de</strong> ca cei care vor să<br />
ajungă la acest lucru să fie cu <strong>de</strong>săvârşire curaţi. Aici Sf. <strong>Grigorie</strong> este sub influenţa lui<br />
Platon (Phaedon, p. 67, B). Vezi şi Cuvântarea întâia <strong>de</strong>spre Dumnezeu, cap. III şi Ioan<br />
1, 5.<br />
57<br />
Mat.13, 5.<br />
58<br />
Această primă parte a cap. I rezumă cap. III din prima Cuvântare.<br />
59<br />
Mat. 13, 7; Ier. 4, 3.<br />
60<br />
Ieş. 19, 3...<br />
61<br />
Ieş. 24, 18.<br />
62 Ieş. 19, 24.<br />
33
mine, primind să facă aceasta, chiar dacă ar trebui să rămână<br />
afară din nor. Iar dacă cineva este Nabab, sau Abiud, sau careva<br />
din adunarea bătrânilor 63 , să se urce şi el cu mine, dar să stea<br />
mai <strong>de</strong>parte, după vrednicia curăţeniei sale.<br />
Dacă este însă unul dintre cei mulţi şi nevrednici <strong>de</strong> o astfel<br />
<strong>de</strong> înălţime şi contemplare, dacă este cu <strong>de</strong>săvârşire necurat,<br />
nici măcar să nu se apropie, căci nu-i fără <strong>de</strong> primejdie<br />
apropierea 64 , iar dacă este curăţit cel puţin pentru un moment 65 ,<br />
să rămână jos şi să asculte numai glasul şi trămbiţa 66 , adică<br />
goalele cuvinte ale evlaviei 67 , să privească muntele înconjurat <strong>de</strong><br />
fum şi strălucind <strong>de</strong> fulgere 68 , umplând <strong>de</strong> ameninţare şi, în<br />
acelaşi timp, <strong>de</strong> uimire, pe cei care nu sunt în stare să se urce 69 .<br />
Iar dacă cineva este fiară rea şi sălbatică şi nu este în stare<br />
să înţeleagă cuvintele <strong>de</strong> contemplaţie şi teologice, să nu se<br />
ascundă în tufărişuri hoţeşte şi cu răutate, cu scopul <strong>de</strong> a pune<br />
mâna pe vreo dogmă sau pe vreun cuvânt <strong>de</strong> al nostru, sărind<br />
pe neaşteptate din ascunziş şi să sfâşie prin insulte cuvintele<br />
noastre sănătoase 70 , ci tot mai <strong>de</strong>parte să stea şi <strong>de</strong> munte să se<br />
<strong>de</strong>părteze, sau altfel va fi lovit cu pietre şi se va strivi şi va pieri<br />
rău ca un om rău 71 , căci pietre sunt pentru cei sălbatici<br />
cuvintele a<strong>de</strong>vărate şi tari.<br />
Fie că ar fi panteră, să moară împreună cu pestriţăturile ei 72 ,<br />
să moară; fie că ar fi leu răpitor şi răgnitor 73 şi care caută să<br />
vadă ce hrană ar putea face din sufletele şi spusele noastre; fie<br />
că ar fi porc care calcă în picioare frumoasele şi strălucitoarele<br />
mărgăritare ale a<strong>de</strong>vărului 74 ; fie că ar fi lup <strong>de</strong> Arabia şi străin 75 ,<br />
sau şi mai ascuţit în sofisme <strong>de</strong>cât aceştia; fie că ar fi vulpe –<br />
suflet viclean şi necredincios – şi care ia când o înfăţişare, când<br />
alta, după timpuri şi nevoi, pe care o hrănesc trupurile moarte şi<br />
63<br />
Ieş. 24, 1.<br />
64<br />
Vezi nota 1.<br />
65<br />
Ieş. 19, 14-15.<br />
66<br />
Ieş. 19, 19; Evr. 12, 19.<br />
67<br />
Deut. 4, 12.<br />
68<br />
Ieş. 19, 16-18; Evr. 12, 18.<br />
69<br />
Ieş. 19, 16.<br />
70<br />
I Tim. 5, 3; II Tim. 1, 13.<br />
71<br />
Mat. 21, 41.<br />
72<br />
Ier. 13, 23.<br />
73<br />
I Petr. 5, 8.<br />
74<br />
Mat. 7, 6.<br />
75 Avac. 1, 8.<br />
34
urât mirositoare, sau micile viţe <strong>de</strong> vie 76 , <strong>de</strong> vreme ce la cele mari<br />
nu a putut ajunge; fie că este vreo altă vieţuitoare, care se<br />
hrăneşte cu carne crudă şi dintre cele respinse <strong>de</strong> lege şi care nu<br />
sunt curate, spre a putea fi mâncate şi folosite 77 . Căci învăţătura<br />
noastră vrea ca, în<strong>de</strong>părtându-se <strong>de</strong> aceste fiare, să fie săpată pe<br />
table tari şi <strong>de</strong> piatră 78 şi pe amândouă părţile acestora 79 , şi<br />
pentru partea văzută a legii şi pentru partea ei ascunsă: partea<br />
văzută pentru cei mulţi şi care rămân jos pe pământ, iar partea<br />
nevăzută, pentru cei puţini şi care se urcă sus.<br />
III<br />
Dar ce am păţit în această urcare cu mintea spre<br />
Dumnezeu, o prieteni şi cu mine iniţiaţi în aceleaşi taine şi<br />
împreună iubitori ai a<strong>de</strong>vărului Alergam să cuprind cu mintea<br />
pe Dumnezeu şi astfel m-am urcat pe munte şi am pătruns în<br />
nor, ajungând înlăuntrul lui, adică în afara materiei şi a celor<br />
materiale, reculegându-mă în sine-mi, pe cât mi-a fost cu<br />
putinţă. Dar, după ce am privit în faţa ochilor, <strong>de</strong> abia am văzut<br />
lucrurile dinapoia lui Dumnezeu 80 şi pe aceasta am putut s-o fac<br />
oblăduit <strong>de</strong> piatra, adică <strong>de</strong> Dumnezeu Cuvântul, Care S-a<br />
întrupat pentru noi; şi, privind puţin prin nor înlăuntru, nu am<br />
văzut prima şi preacurata Lui natură şi cunoscută numai <strong>de</strong> ea<br />
însăşi, adică <strong>de</strong> Treime, natură care rămâne înlăuntrul primei<br />
catapetesme 81 şi este acoperită <strong>de</strong> heruvimi 82 , ci pe cea din urmă<br />
şi care cea dintâi ne iese în cale. Iar aceasta este, pe cât mi-e cu<br />
putinţă să înţeleg maiestatea lui Dumnezeu sau, ca s-o numesc<br />
ca dumnezeiescul David, măreţia 83 Lui care se ve<strong>de</strong> în făpturile<br />
Lui şi în cele întemeiate şi guvernate <strong>de</strong> El. Căci spatele lui<br />
Dumnezeu îl alcătuiesc lucrurile care, <strong>de</strong>şi aşezate înapoia Lui,<br />
ne arată existenţa Lui, după cum umbrele şi chipurile soarelui,<br />
reflectate în ape, arată ve<strong>de</strong>rilor stricate soarele, <strong>de</strong> vreme ce nu<br />
pot să-l privească drept, căci puritatea luminii lui copleşeşte<br />
ve<strong>de</strong>rea 84 .<br />
76<br />
Cânt. 2, 15.<br />
77<br />
Lev. 11; Deut. 14.<br />
78<br />
Ieş. 24, 12.<br />
79<br />
Ieş. 32, 15.<br />
80<br />
Ieş. 33, 23: adică lucrurile create, numite aici „Spatele lui Dumnezeu” în opoziţie cu<br />
„Faţa lui Dumnezeu”, sau Dumnezeirea în Sine, care ne rămâne necunoscută.<br />
81<br />
Evr. 9, 3.<br />
82<br />
Ieş. 25, 20; 26, 31; Iez. 28, 14, 16.<br />
83<br />
Ps. 8, 2; Ps. 111, 3.<br />
84 Aceeaşi imagine din Platon, <strong>de</strong>spre care a fost vorba la nota 2.<br />
35
În felul acesta <strong>de</strong>ci ai să vorbeşti <strong>de</strong>spre Dumnezeu, <strong>de</strong> ai fi<br />
tu Moisi şi Dumnezeul lui Faraon 85 , şi <strong>de</strong> ai merge până la al<br />
treilea cer, după Pavel 86 , şi <strong>de</strong> ai auzi cuvinte negrăite şi chiar <strong>de</strong><br />
ai fi mai presus <strong>de</strong> el, învrednicit <strong>de</strong> vreun scaun şi rang 87<br />
îngeresc sau arhanghelicesc. Căci să presupunem că ar exista<br />
un lucru cu <strong>de</strong>săvârşire ceresc şi chiar mai presus <strong>de</strong> ceruri şi<br />
mult mai înalt în privinţa naturii, <strong>de</strong>cât noi şi mai aproape <strong>de</strong><br />
Dumnezeu <strong>de</strong>cât noi, ei bine, lucrul acela ar fi cu mult mai mult<br />
mai <strong>de</strong>parte <strong>de</strong> Dumnezeu şi <strong>de</strong> <strong>de</strong>săvârşita lui înţelegere, <strong>de</strong>cât<br />
este mai presus <strong>de</strong> firea noastră alcătuită, umilă şi aplecată spre<br />
pământ.<br />
IV<br />
Trebuie <strong>de</strong>ci să începem iarăşi în felul acesta.<br />
A înţelege cu mintea pe Dumnezeu, este lucru greu; a spune<br />
însă ce este El, este cu neputinţă, cum cu înţelepciune a spus-o<br />
unul din teologii elinilor 88 , nu fără meşteşugire, pare-mi-se,<br />
pentru ca să pară atât că a înţeles cu mintea pe Dumnezeu, prin<br />
faptul că a spus că este greu <strong>de</strong> înţeles, cât şi pentru ca să scape<br />
<strong>de</strong> dovedirea că L-a înţeles, afirmând că nu se poate spune ce<br />
este El.<br />
După socotinţa mea însă, a spune ce este Dumnezeu, este<br />
cu neputinţă, iar a-L înţelege cu mintea este şi mai cu neputinţă.<br />
Căci lucrul înţeles cu mintea ar putea să-l arate poate vreun<br />
cuvânt, dacă nu în<strong>de</strong>ajuns, măcar întunecat, omului care nu are<br />
auzul cu <strong>de</strong>săvârşire stricat şi înţelegerea zăbavnică. A înţelege<br />
însă cu mintea un atât <strong>de</strong> mare lucru, este absolut cu neputinţă<br />
şi <strong>de</strong> neizbutit, nu numai pentru cei nepăsători şi aplecaţi spre<br />
pământ dar şi pentru cei cu minte foarte înaltă şi foarte iubitori<br />
<strong>de</strong> Dumnezeu şi <strong>de</strong>opotrivă pentru toată firea născută şi pentru<br />
cei înaintea cărora se ridică, în faţa înţelegerii <strong>de</strong>săvârşite a<br />
a<strong>de</strong>vărului, întunericul şi <strong>de</strong>sişul cărnii 89 . Şi nu ştiu dacă lucrul<br />
85<br />
Ieş. 7, 1.<br />
86<br />
II Cor. 12, 2.<br />
87<br />
Aici se referă la ierarhia cerească, dispusă în tria<strong>de</strong> şi ranguri, cum se ve<strong>de</strong> în cap. V<br />
la Sf. Dionisie Areopagitul.<br />
88<br />
Este vorba <strong>de</strong> Platon (Timaeus), care într-un pasaj redat <strong>de</strong> Tullius (Lib. De<br />
Universitate), spune: „Este greu să-l <strong>de</strong>scoperim pe acela care este ca şi un părinte al<br />
universului şi chiar dacă l-am <strong>de</strong>scoperi, nu este îngăduit să fie arătat vulgului”. (Migne,<br />
nota respectivă, vol. 46 seria gr.)<br />
89<br />
Expresiile „întuneric corporal” şi „<strong>de</strong>siş carnal” sunt frecvente în patristică, când este<br />
vorba <strong>de</strong> cuprin<strong>de</strong>rea lui Dumnezeu cu mintea. Oricât <strong>de</strong> ridicată ar fi cugetarea şi<br />
înţelegerea omenească, ea nu se poate <strong>de</strong>sface şi nici dispensa <strong>de</strong> imaginile lucrurilor<br />
corporale şi <strong>de</strong> comparaţia cu cele omeneşti, <strong>de</strong>şi comparaţia ar trebui făcută între<br />
lucruri care aparţin aceluiaşi gen.<br />
36
acesta nu este cu neputinţă chiar şi pentru naturile mai înalte şi<br />
înţelegătoare 90 , care, din pricină că sunt aproape <strong>de</strong> Dumnezeu<br />
şi luminate <strong>de</strong> întreaga Lui lumina, poate că şi-ar lumina<br />
înţelegerea, dacă nu <strong>de</strong>plin, cel puţin mai <strong>de</strong>săvârşit şi mai<br />
temeinic <strong>de</strong>cât noi, şi fiecare din aceste naturi şi-ar lumina<br />
înţelegerea una mai <strong>de</strong>plin <strong>de</strong>cât alta, după analogia tagmei.<br />
V<br />
Aici să se oprească <strong>de</strong>ci consi<strong>de</strong>raţia aceasta.<br />
După socotinţa noastră însă, nu numai pacea lui<br />
Dumnezeu, nu numai cele câte sunt rezervate drepţilor în<br />
dumnezeieştile făgăduinţe, care nu pot fi văzute cu ochii, nici<br />
auzite cu urechile, nici contemplate <strong>de</strong> minte 91 în o parte cât <strong>de</strong><br />
mică măcar, nu numai întreaga şi amănunţita înţelegere a<br />
creaţiei (căci fii sigur că şi când este vorba <strong>de</strong> înţelegerea ei, nu-i<br />
ai <strong>de</strong>cât umbrele, când auzi spunându-se: „Voi ve<strong>de</strong>a cerurile,<br />
lucru al <strong>de</strong>getelor Tale, luna şi stelele” 92 şi legea neînfrântă pusă<br />
în ele, în înţelesul că nu le ve<strong>de</strong> acum, dar că va fi o vreme când<br />
le va ve<strong>de</strong>a), nu numai toate câte copleşesc orice minte şi<br />
înţelegere 93 , ci cu mult mai mult <strong>de</strong>cât acestea este neînţeleasă şi<br />
nepricepută natura care este mai presus <strong>de</strong> ele şi din care vin<br />
ele; neînţeleasă şi nepricepută, vreau să spun, nu în ce priveşte<br />
existenţa ei, ci în ceea ce este în sine natura aceasta 94 . Căci nu<br />
este <strong>de</strong>şartă predicarea 95 şi nici zadarnică credinţa noastră şi nu<br />
acest lucru îl învăţăm noi (să nu ne iei iarăşi pru<strong>de</strong>nţa drept<br />
început <strong>de</strong> ateism şi <strong>de</strong> calomnie şi să te repezi asupra noastră,<br />
sub pretext că ne-am recunoaşte neştiinţa). Căci este o foarte<br />
mare <strong>de</strong>osebire între a fi convins <strong>de</strong> existenţa unui lucru şi a şti<br />
ce este acel lucru în sine.<br />
VI<br />
Căci învăţător al existenţei lui Dumnezeu şi al cauzei<br />
creatoare 96 şi atotcuprinzătoare, avem şi văzul şi legea<br />
naturală 97 ; ve<strong>de</strong>rea, îndreptându-se spre cele văzute şi bine<br />
90<br />
Adică îngerii.<br />
91<br />
I Cor. 2, 9; citând pe Is. 64, 3.<br />
92<br />
Ps. 8, 4.<br />
93<br />
Filip. 4, 9.<br />
94<br />
Distincţia făcută aici este esenţială şi ea este repetată în cuvintele <strong>de</strong> la sfârşitul<br />
capitolului <strong>de</strong> faţă, subliniind că una este să fii convins <strong>de</strong> existenţa lui Dumnezeu, lucru<br />
pe care raţiunea îl cere şi îl admite ca pe ceva absolut necesar, şi alta este să ştii ce<br />
este Dumnezeu în sinea Lui.<br />
95<br />
I Cor. 15, 14, 17.<br />
96<br />
Col. 1, 16-17.<br />
97<br />
Aici şi în alte capitole următoare, Sf. <strong>Grigorie</strong> <strong>de</strong> <strong>Nazianz</strong> face o strălucită formulare a<br />
argumentării cosmologice. Aici şi în alte capitole (XVI, XXII...) vorbeşte <strong>de</strong>spre legea<br />
37
temeinicite şi care merg şi care, ca să zic aşa, se mişcă şi se<br />
poartă fără mişcare, iar legea naturală <strong>de</strong>ducând, pe cale<br />
raţională, din cele văzute şi rânduite, pe Creatorul lor 98 . Căci<br />
cum ar fi putut lua fiinţă acest univers, sau cum s-ar fi<br />
menţinut el la un loc, dacă Dumnezeu nu le-ar fi adus la<br />
existenţă pe toate şi nu le-ar ţine împreună Căci nici atunci<br />
când cineva ve<strong>de</strong> o chitară prea frumos lucrată, cum şi armonia<br />
şi buna ei întocmire şi când ascultă sunetul coar<strong>de</strong>lor ei, nu se<br />
va gândi la altceva <strong>de</strong>cât la făcătorul ei şi la cel care cântă din ea<br />
şi către el va alerga cu gândul, chiar dacă întâmplător ar fi<br />
necunoscut privirilor lui 99 . Tot aşa ne este cunoscută şi nouă<br />
cauza creatoare şi mişcătoare şi conservatoare a celor făcute,<br />
chiar dacă nu este înţeleasă <strong>de</strong> mintea noastră şi este foarte<br />
lipsit <strong>de</strong> ju<strong>de</strong>cată cel care nu înaintează până la aceste cauze şi<br />
care nu urmează <strong>de</strong> buna lui voie şi dovezilor din natură.<br />
Dar nu înseamnă că lucrul acesta pe care ni l-am închipuit,<br />
sau pe care ni l-am întruchipat, sau pe care ni l-a schiţat<br />
raţiunea noastră este Dumnezeu. Iar dacă cineva a ajuns să<br />
înţeleagă pe Dumnezeu cu mintea cât <strong>de</strong> cât, care-i este dovada<br />
Cine a mers aşa <strong>de</strong> până la marginea înţelepciunii Cine s-a<br />
învrednicit vreodată <strong>de</strong> o aşa <strong>de</strong> mare harismă Cine a <strong>de</strong>schis<br />
astfel gura cugetării şi a tras în el Duhul 100 , pentru ca cu<br />
ajutorul Duhului, care cercetează toate şi care cunoaşte şi<br />
adâncurile lui Dumnezeu 101 , să cuprindă cu mintea pe<br />
Dumnezeu şi să nu fie nevoie să păşească mai <strong>de</strong>parte, având<br />
<strong>de</strong>ja cel mai adânc dorit lucru şi către care zoreşte toată trăirea<br />
şi cugetarea omului înalt<br />
VII<br />
Căci, cam ce vei socoti tu că este Dumnezeirea, dacă dai<br />
crezare tuturor căilor <strong>de</strong> înţelegere raţională Sau la ce concluzie<br />
te va duce raţiunea ta astfel chinuită, o prea filosofule şi prea<br />
teologule şi peste măsură <strong>de</strong> fălosule Te va duce cumva la<br />
concluzia că Dumnezeu este corp Şi în ce fel ar putea fi corp<br />
Infinitul şi Nemărginitul şi Cel cu <strong>de</strong>săvârşire lipsit <strong>de</strong> formă şi<br />
nepipăit şi nevăzut Sau cumva au şi corpurile aceste însuşiri<br />
cauzalităţii, <strong>de</strong>spre cauza eficientă, <strong>de</strong>spre legea naturală a finalităţii. Argumentarea<br />
cosmologică aici, prin expresia, în fond scripturistică (Ieş. 33, 23), „spatele sau cele<br />
dinapoia lui Dumnezeu”, rămâne clasică.<br />
98<br />
Aici argumentarea cosmologică merge paralel cu cea teologică, căutând şi dovedirea<br />
existenţei unui Dumnezeu personal, nu numai cauză absolută.<br />
99<br />
Exemplul cu chitara este cel mai potrivit şi obişnuit pentru proba cosmologică.<br />
100<br />
Ps. 118, 131.<br />
101 I Cor. 2, 10.<br />
38
Ce exces <strong>de</strong> gândire! Căci nu aceasta este natura corpurilor. Sau<br />
Dumnezeu este corp, dar nu are aceste însuşiri Ce <strong>de</strong>sime <strong>de</strong><br />
carne! Ca să nu aibă Dumnezeirea nimic mai mult <strong>de</strong>cât noi<br />
oamenii! Căci cum am mai putea-o adora, dacă este mărginită<br />
Sau cum va putea scăpa ea <strong>de</strong> însuşirea <strong>de</strong> a fi alcătuită din<br />
elemente şi <strong>de</strong> a se reîntoarce în ele, sau şi <strong>de</strong> a fi distrusă cu<br />
totul Căci alcătuirea este început <strong>de</strong> luptă, iar lupta este<br />
început <strong>de</strong> <strong>de</strong>zbinare, iar <strong>de</strong>zbinarea este început <strong>de</strong> distrugere,<br />
iar distrugerea este cu <strong>de</strong>săvârşire străină <strong>de</strong> Dumnezeu si <strong>de</strong><br />
natura primă. Nu este prin urmare <strong>de</strong>zbinare în Dumnezeu, ca<br />
să nu fie distrugere; nu este în El nici alcătuire, ca să nu fie<br />
luptă, din această cauză nu este El aici corp, ca să nu fie El<br />
alcătuire.<br />
Astfel stabileşte raţiunea, când se ridică <strong>de</strong> la lucrurile din<br />
urmă la natura cea dintâi.<br />
VIII<br />
Dar cum ar putea fi salvată i<strong>de</strong>ea că Dumnezeu merge prin<br />
toate şi le umple pe toate 102 , după cum spune Scriptura: „Nu<br />
umplu Eu cerul şi pământul 103 , zice Domnul” şi locul: „Duhul<br />
Domnului a umplut lumea întreagă” 104 , dacă pe <strong>de</strong> o parte<br />
Dumnezeu ar mărgini un lucru, iar pe <strong>de</strong> alta ar fi El mărginit <strong>de</strong><br />
un lucru Căci sau Dumnezeu va merge prin universul gol şi<br />
atunci toate vor pieri, ca astfel să fie batjocorit Dumnezeu, atât<br />
pentru că ar fi corp, cât şi pentru că nu ar mai avea sub<br />
stăpânire toate câte le-a făcut El; sau Dumnezeu va fi un corp<br />
între alte corpuri, ceea ce este cu neputinţă; sau se va întreţese<br />
cu lucrurile şi li se va împotrivi, cum se amestecă între ele<br />
lichi<strong>de</strong>le şi atunci se va întâmpla ca pe un corp să-l taie El, iar<br />
<strong>de</strong> altul să fie tăiat El, lucru şi mai absurd <strong>de</strong>cât atomii<br />
epicureilor 105 . Şi astfel ni se va nărui şi nu va mai avea<br />
consistenţă şi nici vreo temeinicie discuţia <strong>de</strong>spre corporalitatea<br />
lui Dumnezeu.<br />
Dacă însă vom spune că Dumnezeu este nematerial, daca<br />
vom spune că este a cincea stihie, cum au crezut unii 106 , stihie<br />
caresieşi poartă mişcarea în cerc, să zicem dar că este<br />
nematerial şi a cincea stihie şi chiar necorporal, dacă vor ei aşa,<br />
potrivit cu libera mişcare şi închipuire a raţiunii lor; căci acum<br />
102<br />
Vezi Înţel. 7, 24.<br />
103<br />
Ier. 23, 24.<br />
104<br />
Înţel. 1, 7.<br />
105<br />
I Tim. 1, 7.<br />
106<br />
Aristotel învăţa că pe lângă cele patru stihii (pământul, apa, aerul şi focul) mai există<br />
şi o a cincea, cerul, care şi el este tot material (Elias, Migne, nota respectivă).<br />
39
nu-mi voi îndrepta întru nimic privirile asupra acestor socotinţe.<br />
Dar în ce fel va fi Dumnezeu unul dintre lucrurile ce se mişcă şi<br />
se poartă în spaţiu, ca să nu mai amintesc <strong>de</strong> insulta care I se<br />
aduce, dacă Creatorul este socotit că se mişcă <strong>de</strong>opotrivă cu cele<br />
create <strong>de</strong> El şi Cel care poartă lucrurile cu lucrurile pe care le<br />
poartă, presupunând că vor admite şi ipoteza aceasta Ce este<br />
însă cel care pune în mişcare universul Şi iarăşi pe acesta la<br />
rândul lui cine-l pune în mişcare Şi pe acesta iarăşi cine Şi<br />
aşa la infinit.<br />
Cum <strong>de</strong>ci nu este Dumnezeu nici<strong>de</strong>cum în niciun loc din<br />
univers, dacă El este unul dintre lucrurile care se poartă în<br />
spaţiu Iar dacă vor spune că El este altceva în afară <strong>de</strong> stihia a<br />
cincea, dacă vor spune că este corp îngeresc, <strong>de</strong> un<strong>de</strong> <strong>de</strong>duc ei<br />
că îngerii sunt corpuri Şi cum sunt aceste corpuri Şi cu cât<br />
mai presus <strong>de</strong> un înger ar putea fi Dumnezeu, El al cărui slujitor<br />
este îngerul Iar dacă Dumnezeu este mai presus <strong>de</strong> aceste<br />
corpuri, din nou ni s-a introdus un roi nemăsurat <strong>de</strong> corpuri şi<br />
un abis <strong>de</strong> flecăreală, care nu poate să se oprească un<strong>de</strong>va.<br />
IX<br />
În felul acesta <strong>de</strong>ci, după socotinţa noastră Dumnezeu nu<br />
este corp. Căci nici n-a spus aceasta cândva vreunul dintre cei<br />
însuflati <strong>de</strong> Dumnezeu, nici n-a primit-o <strong>de</strong> la alţii şi nici nu este<br />
din staulul 107 nostru învăţătura aceasta. Rămâne, prin urmare,<br />
să socotim pe Dumnezeu necorporal.<br />
Dacă însă este necorporal, însuşirea aceasta a Lui nu este<br />
un fapt doveditor şi cuprinzător al fiinţei Lui în sine, după cum<br />
nu explică şi nu este o dovadă a fiinţei lui nici însuşirea <strong>de</strong><br />
nenăscut şi fără <strong>de</strong> început şi neschimbat şi nestricăcios şi toate<br />
câte se spun în jurul lui Dumnezeu 108 , sau <strong>de</strong>spre Dumnezeu.<br />
Căci lui Dumnezeu care Îşi are existenţa în sine, întru cât îi<br />
arată natura şi ipostaza faptul că nu are început şi nici ieşire din<br />
Sine şi nici mărginire Dimpotrivă, înţelegerea cu mintea a<br />
întregii fiinţe a lui Dumnezeu în sine este lăsată celui care are cu<br />
a<strong>de</strong>vărat înţelegerea lui Dumnezeu şi care este mai <strong>de</strong>săvârşit în<br />
contemplaţie 109 .<br />
107<br />
Adică creştinism ortodox.<br />
108<br />
Atributele Dumnezeirii nu sunt în legătură cu fiinţa în sine a lui Dumnezeu. Ele nu<br />
spun ce este Dumnezeu, ci ce nu este. Atributele acestea alcătuiesc teologia negativă<br />
(apofatică).<br />
109<br />
S-ar părea că Sf. <strong>Grigorie</strong> lasă aici posibilitatea cunoaşterii Dumnezeirii în Sine celor<br />
care, prin meditaţie şi impasibilitate, au ajuns în vârful vieţii contemplative, am putea<br />
spune, într-un fel, în afara materiei. În general însă Sf. <strong>Grigorie</strong> nu admite nici aceasta<br />
şi nici chiar când e vorba <strong>de</strong> îngeri. Extazul însă este intuirea Divinităţii dincolo <strong>de</strong><br />
40
Căci, după cum spre a exprima şi indica cutare sau cutare<br />
fiinţă, <strong>de</strong>spre care se spune că este corp, nu este <strong>de</strong>stul să<br />
spunem că ea este corp, sau că s-a născut, ci trebuie să spunem<br />
şi substanţa acestei fiinţe, dacă vrem ca gândirea noastră, în<br />
acest caz, să fie exprimată pe <strong>de</strong>plin şi cum trebuie (căci poate fi<br />
om, sau bou, sau cal fiinţa aceasta corporală şi născută şi<br />
supusă stricăciunii), tot aşa şi acela care cercetează sârguincios<br />
natura „Celui ce este”, nici aici, în cazul <strong>de</strong>terminării fiinţei lui<br />
Dumnezeu, nu se va opri la a spune ce nu este natura lui<br />
Dumnezeu, ci trebuie ca, pe lângă a spune ce nu este ea, să<br />
spună şi ce este ea, cu atât mai mult cu cât este mai uşor <strong>de</strong><br />
înţeles cu mintea un singur lucru, <strong>de</strong>cât să le respingem pe<br />
toate, unul câte unul, ca astfel din înlăturarea a ceea ce nu este<br />
Dumnezeu şi din adăugarea a ceea ce este El, să poată fi înţeles<br />
ceea ce cugetăm.<br />
Cel care spune însă ceea ce nu este un lucru, dar trece sub<br />
tăcere ceea ce este el, face la fel cu acela care, întrebat cât fac<br />
<strong>cinci</strong> ori doi, ar spune că nu fac nici doi, nici trei, nici patru, nici<br />
<strong>cinci</strong>, nici douăzeci, nici treizeci, sau, într-un cuvânt, n-ar spune<br />
niciun număr din cele care sunt înlăuntrul numărului zece, sau<br />
al multiplelor lui zece, dar n-ar spune că fac zece, şi n-ar<br />
mulţumi nici mintea aceluia care îi pune această întrebare. Căci<br />
este cu mult mai uşor şi mai simplu, ca din ceea ce este, să arăţi<br />
ceea ce nu este un lucru, <strong>de</strong>cât ca, din înlăturarea a ceea ce nu<br />
este el, să arăţi ceea ce este el. Lucrul acesta, <strong>de</strong>sigur, este<br />
evi<strong>de</strong>nt pentru oricine.<br />
X<br />
Dar, fiindcă pentru noi Dumnezeirea este necorporală, să<br />
mergem puţin mai <strong>de</strong>parte cu cercetarea.<br />
-Oare nu este nicăieri Dumnezeirea, sau este un loc un<strong>de</strong><br />
este ea Căci dacă Dumnezeirea nu este nicăieri, ar putea să ne<br />
întrebe unul dintre cei peste măsură <strong>de</strong> iscoditori, cum ar putea<br />
ea chiar şi să existe Căci ceea ce nu există nu este nicăieri, ceea<br />
ce nu se află nicăieri poate că nici nu există. Iar dacă<br />
Dumnezeirea este un<strong>de</strong>va, Ea există, fără îndoială, fie în univers,<br />
fie <strong>de</strong>asupra universului. Dacă este în univers, atunci Ea este<br />
sau într-o parte a lui, sau pretutin<strong>de</strong>ni în el. Iar dacă este într-o<br />
parte a universului, Dumnezeirea va fi mărginită <strong>de</strong> o parte mai<br />
mică <strong>de</strong>cât universul, iar dacă este pretutin<strong>de</strong>ni în univers, Ea<br />
marginile cunoaşterii raţionale. Ori la noi oamenii este ştiut că cunoaşterea raţională<br />
este posibilă numai între limitele raţiunii (vezi, pentru o mai largă documentare, pe<br />
Arnou R., Le platonisme <strong>de</strong> Pères, Dict. De Théol. Cathol.)<br />
41
va fi atunci mărginită <strong>de</strong> un alt lucru mai mare şi mai întins,<br />
adică Dumnezeirea, lucrul cuprins, va fi mărginită <strong>de</strong><br />
cuprinzător, dacă va fi nevoie ca universul să fie cuprins <strong>de</strong><br />
univers şi să nu mai fie niciun loc nesupus mărginirii.<br />
Acestea se petrec cu necesitate, dacă Dumnezeirea este în<br />
univers.<br />
-Dar un<strong>de</strong> era oare Dumnezeirea, mai înainte <strong>de</strong> a exista<br />
universul Căci nici această problemă nu ne pune într-o mică<br />
încurcătură. Dacă însă Dumnezeirea este <strong>de</strong>asupra universului,<br />
nu era oare nimic care s-o <strong>de</strong>spartă <strong>de</strong> univers Un<strong>de</strong> era lucrul<br />
care era <strong>de</strong>asupra universului Şi cum a fost gândit a fi lucrul<br />
acesta <strong>de</strong> <strong>de</strong>asupra universului şi cel <strong>de</strong><strong>de</strong>subt, <strong>de</strong> vreme ce nu<br />
era un hotar care să le taie şi să le <strong>de</strong>spartă Sau trebuie să<br />
existe cu necesitate ceva mijlociu între ele şi <strong>de</strong> care este<br />
mărginit universul şi lucrul <strong>de</strong> <strong>de</strong>asupra universului Şi ce<br />
altceva este lucrul acesta, <strong>de</strong>cât locul <strong>de</strong> care am fugit Şi încă<br />
nu spun că lucrul mărginit este neapărat Dumnezeirea şi dacă<br />
poate fi înţeles cu mintea, căci un fel <strong>de</strong> mărginire este şi<br />
înţelegerea ei cu mintea 110 .<br />
XI<br />
Din ce cauză am înfăţişat eu aceste lucruri şi mai amănunţit<br />
poate <strong>de</strong>cât trebuia pentru urechile mulţimii şi după legile<br />
stilului cuvântărilor care este acum în vigoare, stil care,<br />
dispreţuind nobleţea şi simplitatea în vorbire, a introdus<br />
întortochierea şi enigmaticul, ca după fructele lui să se cunoască<br />
pomul 111 , adică întunericul care pune în mişcare astfel <strong>de</strong><br />
învăţături să se cunoască după întunecimea celor discutate<br />
Le-am expus, fireşte, nu ca să par şi eu că spun lucruri<br />
nemaipomenite şi ca să mă arăt tare iscusit în înţelepciune 112 ,<br />
împletind la legături şi <strong>de</strong>zlegând la lucruri strâns înodate –<br />
aceasta este, fără îndoială, marea minune a lui Daniel –, ci ca să<br />
dau în vileag ceea ce, <strong>de</strong> la început, m-a în<strong>de</strong>mnat să spun<br />
cuvântarea. Şi ce anume Să spun că Dumnezeirea nu poate fi<br />
înţeleasă <strong>de</strong> mintea omenească şi că nici nu este cu putinţă să<br />
ne-o închipuim toată câtă este Ea; şi aceasta, nu din pricina<br />
invidiei Dumnezeirii (căci este <strong>de</strong>parte invidia <strong>de</strong> natura<br />
dumnezeiască, ca una care este nepătimitoare şi singură<br />
110<br />
Evi<strong>de</strong>nt, că <strong>de</strong> am putea cuprin<strong>de</strong> cu mintea pe Dumnezeu în fiinţa lui pură, El ar fi<br />
astfel mărginit, fiindcă domeniul raţiunii este limitat în cuprinsul celor <strong>de</strong> faţă.<br />
111<br />
Mat. 7, 20.<br />
112 Dan. 5, 11.<br />
42
ună 113 , şi stăpână şi mai cu seamă faţă <strong>de</strong> lucrul cel mai <strong>de</strong><br />
cinste dintre creaturile ei; căci ce este mai <strong>de</strong> cinste pentru<br />
Cuvântul, <strong>de</strong>cât creaturile înzestrate cu raţiune fiindcă şi faptul<br />
însuşi <strong>de</strong> a fi ele aduse la existenţă este culme a bunătăţii<br />
Dumnezeirii), nici pentru că Dumnezeirea ar vrea cinstirea Ei<br />
însăşi şi slava celui <strong>de</strong>săvârşit, ca din faptul că nu se poate<br />
ajunge la cunoaşterea Ei să aibă cinstire şi adorare. Căci această<br />
socotinţă este cu <strong>de</strong>săvârşire sofistică şi străină, şi nu numai <strong>de</strong><br />
Dumnezeu zic, dar chiar şi <strong>de</strong> un om <strong>de</strong> o cinste şi bunătate<br />
potrivită şi <strong>de</strong> o conştiinţă dreaptă, <strong>de</strong> vreme ce împiedică pe alţii<br />
săsieşi procure întâietatea.<br />
XII<br />
Dar dacă şi din alte cauze nu poate fi Dumnezeirea cuprinsă<br />
cu mintea, ar putea şti aceasta cei care sunt mai aproape <strong>de</strong><br />
Dumnezeu şi văzători şi contemplatori ai nepătrunselor Lui<br />
ju<strong>de</strong>căţi, dacă sunt vreunii care au ajuns la o atât <strong>de</strong> mare<br />
virtute şi care umblă pe urmele abisului 114 , cum se spune.<br />
După cât am putut pătrun<strong>de</strong> <strong>de</strong>ci cu mintea, noi care cu<br />
mici măsuri măsurăm lucrurile greu <strong>de</strong> contemplat, greutatea<br />
acestei dobândiri a înţelegerii lui Dumnezeu se mai întâmplă<br />
poate din următoarele pricini: ca nu cumva prin uşurinţa<br />
dobândirii, să fie uşoară şi pier<strong>de</strong>rea lucrului dobândit, căci ceea<br />
ce s-a dobândit prin muncă, este ţinut mai multă vreme; ceea ce<br />
s-a dobândit cu uşurinţă, se şi aruncă foarte repe<strong>de</strong> ca un lucru<br />
care poate fi iarăşi cu uşurinţă dobândit şi astfel greutatea<br />
dobândirii binefacerii se transformă în binefacere, cel puţin<br />
pentru cei ce au minte; pe <strong>de</strong> altă parte, poate că lucrul acesta<br />
se întâmplă aşa, ca nu cumva şi noi, mândrindu-ne că suntem<br />
umpluţi <strong>de</strong> toată acea lumină în faţa Domnului Atotputernic 115 ,<br />
să păţim la fel cu Lucifer 116 care a căzut şi să că<strong>de</strong>m din pricina<br />
îngâmfării, că<strong>de</strong>rea cea mai <strong>de</strong> plâns dintre că<strong>de</strong>ri; în sfârşit, se<br />
întâmplă astfel, poate pentru ca cei care s-au curăţit aici şi care<br />
stăruiesc cu încordare să dobân<strong>de</strong>ască lucrul dorit, să aibă <strong>de</strong><br />
acolo o răsplată mare, pentru străduinţa şi pentru viaţa lor<br />
strălucită.<br />
Din această pricină se ridică între noi şi Dumnezeu<br />
întunericul acesta corporal 117 , ca în vremea <strong>de</strong> <strong>de</strong>mult norul<br />
113<br />
Vezi şi Platon, Timaeus, p. 29, E.<br />
114<br />
Iov 38, 16.<br />
115<br />
Iov 15, 25.<br />
116<br />
Is. 14, 12-14.<br />
117<br />
O splendidă comparaţie: după cum norul ascun<strong>de</strong> lumina puternic strălucitoare a<br />
soarelui, la fel şi carnea pune nor în faţa minţii, împiedicând lumina să vadă Lumina.<br />
43
acela între egipteni şi evrei 118 . Şi poate că acesta este întunericul<br />
pe care l-a pus Dumnezeu drept ascunzătoare a Lui 119 , anume<br />
<strong>de</strong>simea noastră carnală, din pricina căreia puţini sunt cei<br />
care-L întrevăd şi încă puţin.<br />
Despre lucrul acesta să filosofeze <strong>de</strong>ci aceia pe care îi<br />
preocupă şi să urce cât mai sus pe scara cugetării. Pentru noi<br />
însă, care suntem legaţi cu lanţurile pământului, cum spune<br />
dumnezeiescul Ieremia, şi care suntem învăluiţi <strong>de</strong> grosimea<br />
carnală, ştiut să fie acest lucru, că după cum este cu neputinţă<br />
ca cineva săsieşi <strong>de</strong>păşească umbra sa, oricât şi-ar grăbi pasul,<br />
căci umbra i-o ia înainte întot<strong>de</strong>auna, în măsura în care este<br />
ajunsă, sau să se apropie privirea <strong>de</strong> lucrurile văzute, fără<br />
mijlocirea aerului şi luminii, sau ca natura înotătoare să alunece<br />
în afara apelor 120 , la fel este cu neputinţă celor care sunt în<br />
corpuri să se unească cu <strong>de</strong>săvârşire cu cele cugetate <strong>de</strong> minte,<br />
fără intermediul celor corporale.<br />
Căci întot<strong>de</strong>auna se va strecura în cugetare ceva din cele ale<br />
noastre corporale, chiar dacă spiritul, în<strong>de</strong>părtându-se <strong>de</strong> cele<br />
văzute cât mai mult şi concentrându-se în sine, îşi va propune<br />
să se ocupe cu lucruri înrudite cu el şi nevăzute.<br />
Vei cunoaşte însă acest a<strong>de</strong>văr astfel.<br />
XIII<br />
Însele noţiunile <strong>de</strong>: duh şi foc 121 şi lumină şi iubire şi<br />
înţelepciune şi dreptate şi minte şi cuvânt şi altele <strong>de</strong> felul<br />
acesta, nu sunt ele <strong>de</strong>numirile pe care le dăm noi primei<br />
naturi 122 Dar cum Vei concepe tu un duh fără mişcare şi fără<br />
risipire Sau un foc în afara materiei şi a mişcării în sus şi fără<br />
culoare şi înfăţişare proprie Sau o lumină neamestecată cu<br />
aerul şi <strong>de</strong>spărţită <strong>de</strong> cel care îi este ca un născător şi<br />
luminător Iar mintea cum vei concepe-o. Nu pe cea care se<br />
găseşte în cineva şi ale cărei mişcări sunt cugetările,<br />
neexprimate, sau exprimate Şi ce fel <strong>de</strong> cuvânt vei concepe în<br />
afară <strong>de</strong> cel care stă liniştit în noi, sau care se răspân<strong>de</strong>şte Căci<br />
stau în cumpănă să spun care se <strong>de</strong>stramă. Iar dacă vei concepe<br />
şi o înţelepciune, ce înţelepciune vei concepe, în afară <strong>de</strong> cea<br />
(Migne, nota respectivă)<br />
118<br />
Ieş. 14, 20.<br />
119<br />
Ps. 17, 13.<br />
120<br />
Vezi Omilia 7 la Hexaimeron a Sfântului Vasile cel Mare.<br />
121<br />
Vezi Deut. 4, 12, 24; 9, 3; Ieş. 19, 18.<br />
122<br />
Adică <strong>de</strong>numiri date <strong>de</strong> noi lui Dumnezeu, care însă nu-i exprimă fiinţa, ca unele<br />
care nu se pot <strong>de</strong>sprin<strong>de</strong> <strong>de</strong> ordinea materială în care se poartă cugetarea omenească.<br />
44
care este o dispoziţie naturală a sufletului şi care se manifestă în<br />
contemplaţii, fie dumnezeieşti, fie omeneşti Şi dreptatea şi<br />
iubirea nu le vei concepe ca pe nişte dispoziţii sufleteşti lăudate,<br />
dreptatea ca vrăjmaşa nedreptăţii, iar iubirea ca vrăjmaşa urii şi<br />
care se încor<strong>de</strong>ază şi se slăbesc şi care se produc şi care dispar<br />
şi care ne fac şi ne schimbă cu <strong>de</strong>săvârşire, cum schimbă<br />
culorile corpurile Sau trebuie ca, în<strong>de</strong>părtându-ne <strong>de</strong> aceste<br />
<strong>de</strong>numiri, să privim Dumnezeirea însăşi în Sine, atât cât este cu<br />
putinţă, adunând din aceste imagini o închipuire a ei parţială<br />
Care este <strong>de</strong>ci mijlocul <strong>de</strong> a ne face din aceste lucruri o imagine<br />
a Dumnezeirii, imagine care să nu se i<strong>de</strong>ntifice cu aceste<br />
lucruri Sau cum ar putea să fie toate aceste lucruri şi fiecare<br />
dintre acestea, în mod <strong>de</strong>săvârşit, Unimea care, prin natura Ei,<br />
este necompusă şi neasemănată<br />
Astfel se tru<strong>de</strong>şte mintea noastră să se ridice peste cele<br />
corporale şi să se întreţină cu cele necorporale în starea lor<br />
pură, cât timp speculează cu propria-i slăbiciune, cele peste<br />
puterea ei. Fiindcă după Dumnezeu şi după prima cauză tin<strong>de</strong><br />
toată firea raţională, dar ca să-L înţeleagă nu este în stare,<br />
pentru pricinile pe care le-am expus. Şi, obosită <strong>de</strong> această<br />
dorinţă aprinsă şi agitată parcă <strong>de</strong> ea şi neputând să suporte<br />
această pe<strong>de</strong>apsă, face o a doua plutire, fie ca să privească spre<br />
cele văzute şi săsieşi facă un Dumnezeu din vreuna din acestea,<br />
rău sfătuită fiind, <strong>de</strong>sigur (căci ce lucru dintre cele pe care le<br />
ve<strong>de</strong> ea este mai înalt şi mai dumnezeiesc <strong>de</strong>cât ea care le ve<strong>de</strong>,<br />
şi cu cât este mai înalt şi mai dumnezeiesc lucrul acela, pentru<br />
ca ea să fie adoratoare, iar lucrul ales să fie adorat), fie ca prin<br />
frumuseţea şi buna rânduială a celor văzute să cunoască pe<br />
Dumnezeu şi să ia ve<strong>de</strong>rea drept călăuză spre cele mai presus <strong>de</strong><br />
ve<strong>de</strong>re, dar să nu fie păgubit Dumnezeu, din pricina măreţiei<br />
celor văzute.<br />
XIV<br />
De aici pornind, unii au adorat 123 soarele, alţii luna, alţii<br />
spuza stelelor, alţii însuşi cerul cu toate acestea la un loc, cărora<br />
le-au atribuit conducerea universului, după calitatea sau<br />
cantitatea mişcării lor: alţii au adorat însă stihiile (pământ, apă,<br />
aer, foc), din pricina folosinţei lor, fără <strong>de</strong> care stihii nu este<br />
posibil să dăinuiască viaţa omenească; alţii, în sfârşit, au adorat<br />
orice lucru, la întâmplare, dintre cele văzute, consacrând drept<br />
zei pe cele mai frumoase lucruri pe care le ve<strong>de</strong>au. Sunt apoi<br />
unii care au adorat şi statui şi plăsmuiri <strong>de</strong> mâini omeneşti mai<br />
123 Înţel. 13-14.<br />
45
întâi pe ale celor <strong>de</strong> aproape ai lor, anume cei care erau mai<br />
pătimaşi şi mai supuşi celor corporale şi care cinsteau prin<br />
ridicări <strong>de</strong> monumente pe cei plecaţi din viaţă 124 ; apoi au adorat<br />
şi chipurile străinilor, anume aceia care au trăit după primii<br />
adoratori şi <strong>de</strong>parte în timp <strong>de</strong> ei, din pricina necunoaşterii<br />
primei naturi şi din pricina urmării cinstirii primite pe calea<br />
tradiţiei, ca legiuită şi necesară. Fiindcă obiceiul consacrat în<br />
timp a fost socotit lege. Mai socotesc eu că unii, adorând puterea<br />
unui om şi lăudându-i vânjoşia corporală şi admirându-i<br />
frumuseţea, cu timpul au făcut Dumnezeu pe omul cinstit <strong>de</strong> ei,<br />
mai adăugând aici şi un mit, drept ajutor al rătăcirii.<br />
XV<br />
Iar cei mai pătimaşi dintre ei au socotit zei şi patimile, sau<br />
au cinstit, sub <strong>de</strong>numirea <strong>de</strong> zei, mânia şi omorul şi nelegiuirea<br />
şi beţia, şi nu ştiu mai ce la fel cu acestea, negăsind nici prin<br />
acestea o frumoasă şi dreaptă apărare a propriilor lor păcate. Şi<br />
pe unii dintre aceşti zei i-au lăsat jos, pe alţii i-au ascuns sub<br />
pământ, singurul lucru cuminte pe care l-au făcut, iar pe alţii<br />
i-au suit în cer. Ce ridicolă împărţire <strong>de</strong> tărâmuri! Apoi, punând<br />
fiecărei plăsmuiri un nume <strong>de</strong> zeu sau <strong>de</strong>mon, după puterea şi<br />
autonomia rătăcirii, şi ridicându-le statui spre amintire, statui a<br />
căror momeală era şi costisitoare, prin sânge şi grăsimi <strong>de</strong> jertfe,<br />
ba chiar sunt unii care au socotit că îi cinstesc prin fapte prea<br />
urâte, prin <strong>de</strong>liruri şi uci<strong>de</strong>ri <strong>de</strong> oameni. Căci aşa se cuvenea să<br />
fie şi cinstirea unor astfel <strong>de</strong> zei. Şi încă s-au batjocorit pe ei<br />
înşişi, prin adorarea <strong>de</strong> păsări şi <strong>de</strong> patrupe<strong>de</strong> şi <strong>de</strong> târâtoare 125<br />
şi dintre acestea pe cele mai urâte şi mai <strong>de</strong> râs, atribuindu-le<br />
slava lui Dumnezeu, încât să nu fie uşor să ju<strong>de</strong>ci, ce trebuie<br />
mai <strong>de</strong>grab dispreţuit, adoratorii sau adoraţii. Dar poate chiar<br />
mult mai mult trebuie să dispreţuim pe adoratori, fiindcă <strong>de</strong>şi<br />
au fost înzestraţi cu o natură raţională şi au primit şi harul lui<br />
Dumnezeu, au înfăţişat răul ca lucrul cel mai bun. Şi vicleşugul<br />
acesta este uneltirea celui rău, care s-a folosit <strong>de</strong> lucrul bun în<br />
ve<strong>de</strong>rea unui lucru rău 126 , cum sunt multe dintre lucrările lui<br />
rele. Căci punând el stăpânire pe dorinţa lor fierbinte, care<br />
rătăcea după căutarea lui Dumnezeu, pentru ca săsieşi<br />
acapareze sieşi puterea şi să fure dorinţa lor, ca şi cum ar fi dus<br />
124<br />
Înţel. 14, 15.<br />
125<br />
Rom. 1, 23; Înţel. 11, 15.<br />
126<br />
Lumea, prin contemplarea ordinii, frumuseţii şi utilităţii celor din univers, în loc să se<br />
ridice pe calea acestora la raţiunea necesităţii existenţei lui Dumnezeu, a ajuns să<br />
adore creaturile, făcând <strong>de</strong>ci dintr-un lucru bun un lucru rău, prin insultarea Creatorului,<br />
pus în rând cu creaturile, şi prin înşelarea proprie.<br />
46
<strong>de</strong> mână pe un om orb, care doreşte un drum oarecare, i-a<br />
aruncat pe fiecare în câte o parte a aceleiaşi prăpăstii şi i-a<br />
risipit în golul fără <strong>de</strong> fund al morţii şi pierzării.<br />
XVI<br />
Astfel <strong>de</strong> oameni au făcut <strong>de</strong>ci astfel <strong>de</strong> fapte.<br />
Pe noi însă, care ar<strong>de</strong>am <strong>de</strong> dorul lui Dumnezeu şi care nu<br />
sufeream lipsa existenţei unui conducător şi chivernisitor al<br />
universului, luându-ne în primire raţiunea noastră, apoi<br />
oprindu-se la lucrurile văzute şi stăruind asupra celor create <strong>de</strong><br />
la început, nu s-a oprit nici la ele – căci nu era în firea raţiunii<br />
să atribuie conducerea universului lucrurilor <strong>de</strong>opotrivă cu noi<br />
supuse simţurilor şi prin acestea ea ne duce la cauza care este<br />
<strong>de</strong>asupra lor şi prin care le prisoseşte existenţa 127 .<br />
Căci care este fiinţa care a rânduit cele cereşti şi cele<br />
pământeşti şi pe cele câte umblă prin aer şi pe sub apă şi mai<br />
ales pe cele care sunt mai înainte <strong>de</strong> acestea: cerul şi pământul<br />
şi aerul şi natura apei Cine a amestecat şi cine a împărţit<br />
aceste lucruri Care le este comunitatea, înrudirea naturală şi<br />
conglăsuirea lor între ele Căci laud pe cel care a spus aceasta,<br />
chiar dacă este străin <strong>de</strong> noi 128 . Cine este cel care a pus în<br />
mişcare aceste lucruri şi care conduce mişcarea continuă şi<br />
neîmpiedicată Nu este oare artistul care le-a făcut şi care le-a<br />
pus tuturor o lege, după care se poartă universul şi se conduce<br />
spre scopul lui ultim Dar cine este Artistul care le-a făcut Nu<br />
este oare cel care le-a făcut şi care le aduce la existenţă Căci,<br />
evi<strong>de</strong>nt, nu trebuie să punem pe seama întâmplării o atât <strong>de</strong><br />
mare putere. Căci să admitem că existenţa lor se datorează<br />
întâmplării. Cui se datorează însă rânduirea lor Dar, <strong>de</strong> vreţi,<br />
s-o atribuim şi pe aceasta tot întâmplării. Cui se datorează<br />
păstrarea şi păzirea acestor lucruri după legile după care şi-au<br />
luat fiinţă mai întâi Se datorează ea cuiva, sau întâmplării<br />
Cuiva, <strong>de</strong>sigur, nu întâmplării.<br />
Dar ce altceva este acest „cineva” dacă nu Dumnezeu<br />
Astfel ne-a dus, <strong>de</strong> la cele văzute, la Dumnezeu, raţiunea<br />
care porneşte din Dumnezeu şi care este înnăscută în toţi şi care<br />
este prima lege în noi şi care este legată <strong>de</strong> toţi.<br />
Şi să spunem <strong>de</strong>ci începând iarăşi.<br />
XVII<br />
127<br />
Aici este vorba <strong>de</strong> raţiunea iluminată <strong>de</strong> harul lui Dumnezeu, reabilitată prin revelaţia<br />
creştină.<br />
128<br />
Se cre<strong>de</strong> că aluzia <strong>de</strong> aici este făcută la Platon, în Timaeus, p. 85, A şi De legg. X, p.<br />
897, C.<br />
47
Ce este Dumnezeu, după natura şi fiinţa Lui, nici n-a<br />
<strong>de</strong>scoperit vreodată vreun om şi, sigur, nu este cu putinţă să<br />
<strong>de</strong>scopere. Dar, dacă va <strong>de</strong>scoperi cândva cineva ce este<br />
Dumnezeu, să cerceteze şi să filosofeze <strong>de</strong>spre aceasta cei care<br />
vor. Ce este Dumnezeu, va <strong>de</strong>scoperi însă cineva, după socotinţa<br />
mea, atunci când această facultate asemenea Lui şi<br />
dumnezeiască, mintea şi raţiunea noastră, se va fi unit cu Acela<br />
cu care este înrudită din natură, şi când chipul va fi ajuns la<br />
Chipul, la mo<strong>de</strong>lul lui 129 , <strong>de</strong> a cărui fierbinte dorinţă este<br />
stăpânit acum. Şi mi se pare că este o vorbă foarte înţeleaptă a<br />
spune că vom cunoaşte cândva, cât am fost cunoscuţi noi 130 .<br />
Dar că în timpul <strong>de</strong> faţă, tot ceea ce ajunge la noi, este o<br />
mică emanaţie a Dumnezeirii şi un fel <strong>de</strong> mică licărire a unei<br />
mari lumini. Astfel că, chiar dacă cineva a cunoscut pe<br />
Dumnezeu, sau a mărturisit că L-a cunoscut, într-atât L-a<br />
cunoscut, încât să pară că este mai asemănător luminii <strong>de</strong>cât<br />
altul care nu este <strong>de</strong>opotrivă <strong>de</strong> luminos cu el. Şi această<br />
întrecere în a cunoaşte pe Dumnezeu, a fost socotită <strong>de</strong> unii<br />
cunoaştere <strong>de</strong>săvârşită a Lui, dar nu a fost cunoaştere în<br />
realitate, ci în comparaţie cu puterea <strong>de</strong> cunoaştere a semenilor<br />
lor.<br />
XVIII<br />
Din această pricină, Enos a nădăjduit 131 că va putea să<br />
cheme pe Domnul. Nă<strong>de</strong>j<strong>de</strong> era acest gând virtuos al sufletului<br />
lui, şi nă<strong>de</strong>j<strong>de</strong> nu <strong>de</strong> a cunoaşte pe Dumnezeu, ci nă<strong>de</strong>j<strong>de</strong> <strong>de</strong> a<br />
chema pe Dumnezeu. Enoh a fost mutat <strong>de</strong> la noi <strong>de</strong><br />
Dumnezeu 132 dar nu este limpe<strong>de</strong> dacă înţelesese cu mintea<br />
natura lui Dumnezeu, sau dacă avea s-o înţeleagă. Iar pentru<br />
Noe, căruia i s-a încredinţat <strong>de</strong> Dumnezeu să scape <strong>de</strong> la înecul<br />
apelor întreaga lume 133 , sau seminţiile lumii, cu ajutorul unui<br />
lemn mic, care scapă <strong>de</strong> la înec 134 , frumos lucru i-a fost<br />
învrednicirea <strong>de</strong> a fi plăcut lui Dumnezeu 135 . Avraam, marele<br />
129<br />
Raţiunea omenească este <strong>de</strong> natură divină. Prin urmare, este posibilă cunoaşterea<br />
raţională a lui Dumnezeu, raţiunea noastră sau „tipul” având proprietatea naturală <strong>de</strong> a<br />
se ridica la „arhetipul” ei, chiar dacă, cum zice mai jos Sf. <strong>Grigorie</strong> (cap. XXI), încercăm<br />
să cuprin<strong>de</strong>m cu mintea pe Dumnezeu în timp ce ne stau piedică în calea raţiunii<br />
simţurile şi întunericul carnal, întocmai ca cineva care cu un instrument mic încearcă să<br />
facă un lucru mare.<br />
130<br />
I Cor. 13, 12.<br />
131<br />
Fac. 4, 26.<br />
132<br />
Fac. 5, 24.<br />
133<br />
Fac. 6, 13.<br />
134 Fac. 7, 1.<br />
48
patriarh, s-a făcut drept prin credinţă 136 şi jertfeşte o jertfă<br />
neobişnuită şi preînchipuitoare a jertfei celei mari 137 . Pe<br />
Dumnezeu însă, el nu l-a văzut ca Dumnezeu, ci L-a hrănit ca<br />
pe un om 138 şi a fost lăudat că a venerat atât cât a înţeles el cu<br />
mintea. Iacob, la rându-i, a avut ve<strong>de</strong>nia unei scări înalte şi a<br />
urcării <strong>de</strong> îngeri pe ea şi unge în chip mistic un stâlp <strong>de</strong><br />
piatră 139 , poate ca să însemneze prin aceasta piatra cea unsă<br />
pentru noi, şi dă unui loc numirea <strong>de</strong> casa lui Dumnezeu, în<br />
cinstea ve<strong>de</strong>niei, şi se luptă piept la piept cu Dumnezeu ca cu un<br />
om 140 , luptă care la un moment oarecare este fie lupta lui<br />
Dumnezeu cu un om, fie poate comparaţie a virtuţii omeneşti<br />
faţă <strong>de</strong> Dumnezeu, şi poartă pe corp semnele luptei 141 care arată<br />
învingerea naturii născute şi ia drept răsplată pentru evlavia sa<br />
schimbarea numelui, fiind numit după aceea, în loc <strong>de</strong> Iacob,<br />
Israel 142 , luând <strong>de</strong>ci numele acesta mare şi cinstit. În ce priveşte<br />
cunoaşterea lui Dumnezeu, nici el, nici altul mai presus <strong>de</strong> el,<br />
dintre cele douăsprezece seminţii, al căror părinte era, nu s-a<br />
putut făli, până în ziua <strong>de</strong> azi, că a înţeles cu mintea natura sau<br />
ve<strong>de</strong>rea întreagă a lui Dumnezeu.<br />
XIX<br />
Lui Ilie însă, nu vreun vânt puternic, şi nici vreun foc, şi nici<br />
vreun cutremur <strong>de</strong> pământ, cum auzi că spune istoria, ci o mică<br />
adiere <strong>de</strong> vânt i-a <strong>de</strong>scris, în umbră 143 , prezenţa lui Dumnezeu,<br />
şi nu natura lui. Cărui Ilie Aceluia pe care îl duce spre cer chiar<br />
un car <strong>de</strong> foc 144 , arătându-i astfel virtutea lui supraomenească.<br />
Dar <strong>de</strong> Manoe ju<strong>de</strong>cătorul 145 , mai înainte, şi <strong>de</strong> Petru ucenicul,<br />
mai în urmă, cum <strong>de</strong> nu te-ai minunat De unul, fiindcă nici<br />
măcar nu a putut să sufere ve<strong>de</strong>rea lui Dumnezeu care îi<br />
apăruse, şi care, din această pricină, a spus: „Suntem pierduţi,<br />
135<br />
Lui Noe i s-a încredinţat să scape <strong>de</strong> înec seminţele lumii, pentru vrednicia lui<br />
morală, el singur fiind găsit drept şi plecat lui Dumnezeu. Aceasta a fost singura lui<br />
satisfacţie sufletească şi trecere la Dumnezeu, şi nu faptul că ar fi văzut pe Dumnezeu<br />
(Fac. 7, 1), cu toate că umbla cu Dumnezeu (Fac. 7, 9).<br />
136<br />
Fac. 15, 6; Rom. 4, 3.<br />
137<br />
Fac. 22, 2...<br />
138<br />
Fac. 18, 1...<br />
139<br />
Fac. 28, 11-16.<br />
140<br />
Fac. 32, 25.<br />
141<br />
Fac. 32, 26.<br />
142<br />
Fac. 32, 28-29.<br />
143<br />
III Reg. 19, 11...<br />
144<br />
IV Reg. 2, 11.<br />
145<br />
Jud. 13, 2.<br />
49
femeie, am văzut pe Dumnezeu” 146 , în sensul că <strong>de</strong> oameni nu<br />
poate fi cuprinsă nici arătarea lui Dumnezeu, nici natura Lui; <strong>de</strong><br />
altul fiindcă nu a îngăduit chiar lui Hristos 147 pe care-L privea cu<br />
ochii să rămână în corabie şi, din această pricină L-a poftit să<br />
plece. Şi totuşi Petru era mai aprins <strong>de</strong>cât ceilalţi <strong>de</strong> dorinţa<br />
cunoaşterii lui Hristos, şi <strong>de</strong> aceea este socotit el fericit 148 şi i se<br />
încredinţează lucrurile cele mai mari. Dar ce-ai spune <strong>de</strong>spre<br />
Isaia şi <strong>de</strong>spre Iezechiel, văzătorul lucrurilor celor mai mari şi<br />
<strong>de</strong>spre ceilalţi profeţi Dintre aceştia, unul, Isaia, a văzut pe<br />
Domnul Savaot şezând pe tronul slavei şi înconjurat şi lăudat şi<br />
acoperit <strong>de</strong> Serafimii cu câte şase aripi şi pe sine curăţindu-se<br />
cu cărbune aprins şi pregătindu-se pentru profeţie 149 ; altul,<br />
Iezechiel, <strong>de</strong>scrie şi carul lui Dumnezeu, adică Heruvimii şi<br />
tronul mai presus <strong>de</strong> ei şi tăria mai presus <strong>de</strong> el şi pe cel care i<br />
s-a arătat în tărie şi unele glasuri <strong>de</strong> în<strong>de</strong>mnuri şi fapte 150 şi<br />
acestea erau, fie vreo ve<strong>de</strong>nie <strong>de</strong> ziuă, posibilă <strong>de</strong> intuit numai<br />
<strong>de</strong> către cei sfinţi, fie vreo ve<strong>de</strong>nie neînşelătoare din vremea<br />
nopţii, fie vreo închipuire a minţii, care stă <strong>de</strong> faţă cu cele<br />
viitoare, ca şi când ar fi prezente, fie altfel <strong>de</strong> chip <strong>de</strong> profeţie<br />
negrăit, n-aş putea spune. Dar ştie Dumnezeul profeţilor şi cei în<br />
care lucrează astfel <strong>de</strong> puteri. Numai că nici aceştia <strong>de</strong>spre care<br />
vorbim, nici vreun altul <strong>de</strong> aceeaşi condiţie cu ei, n-a stat în faţa<br />
substanţei şi fiinţei Domnului 151 , după cum stă scris, nici n-a<br />
văzut sau a <strong>de</strong>stăinuit altora natura lui Dumnezeu.<br />
XX<br />
Iar dacă i-ar fi fost îngăduită lui Pavel <strong>de</strong>stăinuirea<br />
lucrurilor pe care le avea cel <strong>de</strong> al treilea cer 152 şi înaintarea<br />
până la ele, sau ridicarea, sau înălţarea, poate că am şti ceva<br />
mai mult <strong>de</strong>spre Dumnezeu, dacă cumva cunoaşterea lui<br />
Dumnezeu ar fi fost taina răpirii lui. Dar fiindcă acele lucruri nu<br />
erau <strong>de</strong> <strong>de</strong>stăinuit, să fie cinstite şi <strong>de</strong> noi în tăcere. Atât să-l<br />
146<br />
Jud. 13, 22.<br />
147<br />
Luc. 5, 8.<br />
148<br />
Mat. 16, 17.<br />
149<br />
Is. 6, 1-7.<br />
150<br />
Iez. 1.<br />
151<br />
Ier. 23, 18: „Care din ei oare au luat parte la sfatul Domnului şi a văzut şi a ascultat<br />
cuvântul lui, ca să-l spună” Aici, cum indică nota din Migne, Sfântul <strong>Grigorie</strong> adaugă<br />
cuvântul substanţă, fiinţă, esenţă, spre a întări şi a da acest sens cuvântului bază,<br />
fundament, susţinere, suport. Textul ebraic are cuvântul „sod” adică sfătuire tainică.<br />
Septuaginta şi Teodoţion traduc cu „substanţă” sau „subzistenţă”; Aquila traduce cu<br />
„secret”; Simah traduce cu „cuvântare”. Poate că Sfântul <strong>Grigorie</strong> s-a gândit la aceea că<br />
la sfat nu poţi sta cu cineva până nu eşti <strong>de</strong> faţă cu el.<br />
152 II Cor. 12, 2.<br />
50
auzim însă pe Pavel spunând, anume că „în parte cunoaştem şi<br />
în parte profeţim” 153 . Acestea şi altele <strong>de</strong> felul acesta le<br />
mărturiseşte cel care nu era un om <strong>de</strong> rând în privinţa<br />
cunoaşterii 154 , cel care ameninţă cu probarea lui Hristos care<br />
vorbeşte în el 155 , le mărturiseşte marele luptător şi dascăl al<br />
a<strong>de</strong>vărului. Din cauza aceasta nu pune el nici toată cunoaşterea<br />
<strong>de</strong> jos mai presus <strong>de</strong> cele văzute ca în oglinzi şi ghicituri 156 , ca<br />
una care constă în mici reprezentări ale a<strong>de</strong>vărului. Şi dacă nu<br />
cumva par unora prea migălos şi lăturalnic, când cercetez<br />
asemenea lucruri, nici celelalte chestiuni poate nu erau <strong>de</strong>cât<br />
acestea că nu pot fi acum îmbrăţişate 157 , la care Cuvântul Însuşi<br />
a făcut aluzie, ca la unele care vor fi purtate cândva şi lămurite,<br />
şi pe care marele Ioan Înaintemergătorul Cuvântului, marele glas<br />
al a<strong>de</strong>vărului 158 , le-a stabilit că nu le-ar putea cuprin<strong>de</strong> cu<br />
mintea lumea <strong>de</strong> jos.<br />
XXI<br />
Prin urmare, orice a<strong>de</strong>văr şi orice raţionament cu privire la<br />
Dumnezeu, este greu <strong>de</strong> înţeles cu mintea şi greu <strong>de</strong> contemplat:<br />
şi e ca şi atunci când ne trudim să facem lucruri mari cu un<br />
instrument mic, când căutăm să vânăm cu înţelepciunea<br />
omenească cunoaşterea celor existente şi când ne apropiem <strong>de</strong><br />
cele spirituale cu simţurile, sau nu fără <strong>de</strong> simţurile <strong>de</strong> care<br />
suntem purtaţi încoace şi încolo şi din pricina cărora rătăcim şi<br />
nu avem posibilitatea ca, apropiindu-ne cu mintea goală <strong>de</strong><br />
lucrurile goale 159 , să păşim mai aproape <strong>de</strong> a<strong>de</strong>văr şi să ne<br />
formăm mintea prin înţelegerea lor.<br />
Discuţia <strong>de</strong>spre Dumnezeu însă cu cât este mai <strong>de</strong>săvârşită,<br />
cu atât ea este mai grea şi ridică mai multe obiecţii şi are<br />
<strong>de</strong>zlegări mai anevoioase. Căci orice lucru se ridică în cale, fie el<br />
chiar foarte scurt, stăvileşte şi împiedică drumul cugetării şi îi<br />
întrerupe mersul înainte, cum fac cei care trag <strong>de</strong>odată înapoi cu<br />
frâul caii care merg înainte şi-i întorc prin smucirea neaşteptată.<br />
Astfel Solomon, care a prisosit în înţelepciune mai mult <strong>de</strong>cât<br />
153<br />
I Cor. 13, 9.<br />
154<br />
II Cor. 11, 6.<br />
155<br />
II Cor. 13, 3. Mulţi nu cre<strong>de</strong>au spuselor Apostolului, ba chiar era socotit drept<br />
mincinos. De aceea s-a văzut în situaţia <strong>de</strong> a argumenta adversarilor credinţei că cele<br />
spuse <strong>de</strong> el sunt în realitate cuvintele şi învăţăturile lui Hristos.<br />
156<br />
I Cor. 13, 12.<br />
157<br />
Ioan 16, 12.<br />
158<br />
Aici Sf. Ioan Evanghelistul este confundat cu Sf. Ioan Botezătorul.<br />
159<br />
Adică cu mintea goală <strong>de</strong> orice imagine materială, senzorială, numai aşa putându-se<br />
ajunge la a<strong>de</strong>vărul suprem. Este şi aici tot influenţa platonică.<br />
51
toţi cei care au fost înaintea lui şi după el 160 , care avea lărgimea<br />
inimii drept dar <strong>de</strong> la Dumnezeu şi o revărsare <strong>de</strong> contemplare<br />
mai îmbelşugată <strong>de</strong>cât nisipul, cu cât se afundă mai mult în<br />
adânc, cu atât se simte cuprins <strong>de</strong> ameţeală şi face sfârşit al<br />
înţelepciunii din <strong>de</strong>scoperirea cât <strong>de</strong> <strong>de</strong>parte a fugit ea <strong>de</strong> el 161 .<br />
Pavel, la rându-i, încearcă să se apropie, nu zic <strong>de</strong> natura lui<br />
Dumnezeu, căci ştia că lucrul acesta e cu <strong>de</strong>săvârşire cu<br />
neputinţă, ci numai <strong>de</strong> ju<strong>de</strong>căţile lui Dumnezeu 162 . Dar fiindcă<br />
nu găseşte o ieşire şi nici o oprire a urcării şi nici nu se sfârşeşte<br />
la vreun ţărm lămurit multa activitate a minţii lui, <strong>de</strong> vreme ce<br />
mereu i se năzăreşte în faţă un lucru pe care-l simte că lipseşte,<br />
ce minune (ca să păţesc şi eu la fel), îşi îngră<strong>de</strong>şte cuvântul, din<br />
cauza spaimei şi numeşte un astfel <strong>de</strong> lucru şi bogăţie şi adânc<br />
al lui Dumnezeu şi îşi mărturiseşte neputinţa <strong>de</strong> a înţelege cu<br />
mintea ju<strong>de</strong>căţile lui Dumnezeu, strigând aproape la fel cu<br />
David, care aici numeşte ju<strong>de</strong>căţile lui Dumnezeu adânc fără <strong>de</strong><br />
fund 163 , adânc al cărui fund nu poate fi cuprins nici cu<br />
măsurătoarea, nici cu simţirea, aici spune că s-a minunat <strong>de</strong><br />
cunoaşterea din el însuşi şi a rânduirii lui şi că s-a temeinicit<br />
mai mult <strong>de</strong>cât îi îngăduie puterea şi înţelegerea lui însuşi.<br />
XXII<br />
Căci, lăsând la o parte pe celelalte, ca să privesc spre mine<br />
însumi şi spre toată natura şi alcătuirea omenească, ce este<br />
această amestecare a noastră Ce este mişcarea Cum s-a<br />
amestecat în noi nemuritorul cu muritorul Cum curg în jos şi<br />
mă port în sus Cum este mărginit sufletul În ce fel dă el viaţa<br />
şi se face părtaş al patimii Cum este mintea şi mărginită şi<br />
nemărginită, rămânând în noi şi mergând peste toate, cu iuţeala<br />
mişcării şi a curgerii În ce fel este ea împărtăşită <strong>de</strong> cuvânt şi<br />
exprimată şi cum merge prin aer şi cum intră prin lucruri Cum<br />
se întovărăşeşte cu simţurile şi cum se retrage în sine <strong>de</strong> la ele<br />
Şi încă înainte <strong>de</strong> acestea, care era prima plasmă şi constituţia<br />
noastră în laboratorul naturii Care ne era ultima formă şi<br />
<strong>de</strong>săvârşire Care ne era dorinţa <strong>de</strong> hrană şi împărţirea ei Şi<br />
cine ne-a dus la primele izvoare şi la cauzele vieţii în mod<br />
automat Cum se hrăneşte trupul cu mâncăruri şi sufletul cu<br />
raţiunea Care este atracţia naturii şi raportul natural între<br />
născători şi născuţi, ca să se ţină ei împreună la un loc prin<br />
160<br />
III Reg. 3, 12.<br />
161<br />
Eccl. 7, 23-24.<br />
162<br />
Rom. 11, 33-34.<br />
163 Ps. 35, 6.<br />
52
puterea afecţiunii Cum <strong>de</strong> sunt chipurile lor stabile şi <strong>de</strong>osebite<br />
prin caracterele lor, ale căror proprietăţi, din cauză că sunt atât<br />
<strong>de</strong> multe, ne sunt inaccesibile Căci unul pleacă din lume, iar<br />
altul vine să-i ia locul, întocmai ca în curgerea unui râu, care nu<br />
stă locului şi care rămâne pe loc totuşi. Multe ai putea filosofa<br />
încă <strong>de</strong>spre mădularele şi <strong>de</strong>spre părţile corpului omenesc şi<br />
<strong>de</strong>spre buna potrivire a unora cu altele, care sunt rânduite<br />
împreună şi <strong>de</strong>osebite totuşi între ele şi pentru folosinţă şi<br />
pentru frumuseţe şi care unele au întâietate, iar altele sunt în<br />
inferioritate, unite şi <strong>de</strong>spărţite, cuprinzătoare şi cuprinse, prin<br />
legea şi raţiunea naturii. Multe ai putea filosofa <strong>de</strong>spre voci şi<br />
<strong>de</strong>spre auzuri, în ce fel unele sunt pronunţate prin organele<br />
vocale, iar celelalte le primesc, prin izbirea şi imprimarea aerului<br />
<strong>de</strong> la mijloc. Multe ai putea filosofa <strong>de</strong>spre ve<strong>de</strong>re, care se uneşte<br />
în chip negrăit cu lucrurile văzute şi care se mişcă numai şi<br />
<strong>de</strong>odată cu voinţa şi care are aceleaşi dispoziţii ca şi mintea.<br />
Căci cu o <strong>de</strong>opotrivă iuţeală, mintea se amestecă cu cele gândite,<br />
iar ve<strong>de</strong>rea cu cele văzute. Multe ai putea filosofa <strong>de</strong>spre celelalte<br />
simţuri, care sunt ca nişte receptoare ale impresiilor din afară,<br />
ce nu pot fi contemplate cu ajutorul raţiunii. Multe ai putea<br />
filosofa <strong>de</strong>spre repausul din timpul somnului şi <strong>de</strong>spre<br />
închipuirile venite prin visuri şi <strong>de</strong>spre memorie şi <strong>de</strong>spre<br />
aducerea aminte şi <strong>de</strong>spre raţiune şi <strong>de</strong>spre mânie şi <strong>de</strong>spre<br />
dorinţă, şi, într-un cuvânt, <strong>de</strong>spre cele prin câte este condus<br />
acest mic univers, omul.<br />
XXIII<br />
Vrei să-ţi enumăr şi <strong>de</strong>osebirile dintre celelalte animale şi<br />
noi şi dintre ele însele, naturile şi naşterile şi creşterile şi<br />
regiunile şi obiceiurile şi viaţa lor care este parcă cea<br />
cetăţenească Cum unele trăiesc în turme, iar altele singuratice<br />
Unele ierbivore, iar altele carnivore Unele furioase, iar altele<br />
blân<strong>de</strong> Unele iubitoare <strong>de</strong> oameni şi cu ei la un loc trăitoare, iar<br />
altele neîmblânzite şi libere Şi unele parcă mai aproape <strong>de</strong><br />
puterea <strong>de</strong> a gândi şi învăţa, iar altele cu <strong>de</strong>săvârşire lipsite <strong>de</strong><br />
raţiune şi învăţătură Unele cu mai multe simţuri, iar altele cu<br />
mai puţine Unele legate <strong>de</strong> un loc, iar altele dornice <strong>de</strong> pribegie<br />
Unele foarte sprintene, iar altele foarte greoaie Unele<br />
distingându-se prin mărimea corpului şi prin frumuseţe, sau<br />
prin vreuna din aceste însuşiri, iar altele foarte mici şi urâte la<br />
ve<strong>de</strong>re, sau şi una şi alta Unele robuste, iar altele<br />
neputincioase Unele gata <strong>de</strong> apărare, iar altele bănuitoare şi<br />
viclene Unele prevăzătoare, iar altele neprevăzătoare Unele<br />
53
harnice şi econoame, iar altele cu <strong>de</strong>săvârşire leneşe şi<br />
nesinchisitoare <strong>de</strong> viitor Şi încă înainte <strong>de</strong> acestea, cum unele<br />
merg târându-se, iar altele drept Unele iubitoare ale unei<br />
anumite regiuni a pământului, iar altele complăcându-se în orice<br />
loc Unele iubitoare <strong>de</strong> podoabă, iar altele cu <strong>de</strong>săvârşire lipsite<br />
<strong>de</strong> simţământul acesta al împodobirii Şi împreunate şi<br />
neîmpreunate Şi înfrânate şi <strong>de</strong>zmăţate Şi născătoare <strong>de</strong> pui<br />
mulţi <strong>de</strong>odată şi fără să nască pui mulţi <strong>de</strong>odată Şi care trăiesc<br />
vreme în<strong>de</strong>lungată şi care trăiesc puţin timp M-ar obosi<br />
cuvântul, dacă le-aş lua pe fiecare în parte.<br />
XXIV<br />
Priveşte-mi cu atenţie şi firea înotătoarelor, care alunecă în<br />
ape şi care parcă zboară sub natura lichidă, care sorb în tihnă<br />
aerul mediului lor propriu, iar într-al nostru se găsesc în<br />
primejdia în care ne-am găsi noi sub ape; priveşte cu atenţie la<br />
obiceiurile şi la simţirile lor şi la împreunările şi la naşterile şi la<br />
mărimile şi la frumuseţile şi la preferinţele lor pentru anumite<br />
regiuni şi la rătăcirile lor, la adunările şi la <strong>de</strong>spărţirile lor şi la<br />
particularităţile lor puţin asemănătoare cu ale vieţuitoarelor <strong>de</strong><br />
pe uscat, dar ale căror însuşiri şi comune şi individuale sunt<br />
opuse, şi în înfăţisări şi în numiri. Priveşte cu atenţie şi la<br />
stolurile şi varietăţile <strong>de</strong> păsări şi după înfăţişările şi după<br />
culorile lor, şi ale celor necântătoare şi ale celor cântătoare; şi<br />
care este explicaţia melodiei acestora şi <strong>de</strong> la cine vine ea Cine<br />
este cel care a dat greierului lira din piept şi cântările <strong>de</strong> pe<br />
ramuri şi ciripiturile păsărilor, când se pun în mişcare <strong>de</strong>odată<br />
cu soarele, umplând <strong>de</strong> muzică amiezile şi când fac să răsune<br />
dumbrăvile şi când petrec pe călător cu glasurile lor Cine este<br />
cel care ţese cântarea împreună cu lebăda, când îşi întin<strong>de</strong> aripa<br />
în suflările <strong>de</strong> vânturi şi face şuierătura melodie Căci nu mai<br />
vorbesc <strong>de</strong> vocile forţate şi <strong>de</strong> cele câte meşteşugesc artele<br />
împotriva a<strong>de</strong>vărului. De un<strong>de</strong> se face că păunul, această<br />
îngâmfată pasăre şi <strong>de</strong> fel din părţile Midiei, este atât <strong>de</strong> iubitor<br />
<strong>de</strong> frumuseţe şi <strong>de</strong> cinste (căci îşi şi simte propria-i frumuseţe),<br />
încât, când ve<strong>de</strong> pe cineva apropiindu-se, sau se făleşte în faţa<br />
păuniţelor, cum se spune, întinzândusieşi gâtul şi rotindusieşi<br />
aripa cu lucii aurii şi înstelată, îşi arată, ca pe o scenă <strong>de</strong> teatru,<br />
frumuseţea lui iubitorilor lui Dumnezeiasca Scriptură admiră<br />
într-a<strong>de</strong>văr şi înţelepciunea femeilor în ţesături, zicând: „Cine a<br />
dat femeilor priceperea la ţesături şi ştiinţa bro<strong>de</strong>riilor” Această<br />
însuşire aparţine unei fiinţe înzestrate cu raţiune şi prisositoare<br />
în înţelepciune şi care merge până la cele cereşti.<br />
54
XXV<br />
Iar tu admiră-mi şi inteligenţa naturală a necuvântătoarelor,<br />
şi, dacă este cu putinţă, arată-mi cauzele ei. Cum şi-au pregătit<br />
păsările cuiburi şi în pietre şi în copaci şi în acoperişuri, cu grijă<br />
pregătite atât în ce priveşte siguranţa, cât şi în ce priveşte<br />
frumuseţea şi potrivite pentru creşterea puilor De un<strong>de</strong> au<br />
albinele şi păienjenii hărnicia şi dibăcia, pentru ca albinele<br />
săsieşi construiască faguri şi să-i lege prin celule hexagonale şi<br />
îmbucate una într-alta, şi pentru ca stabilitatea fagurilor să se<br />
facă prin zidirea <strong>de</strong> la mijlocul lor şi prin îmbinarea <strong>de</strong> unghiuri<br />
cu linii drepte şi pentru ca fagurii să se facă în stupi aşa <strong>de</strong><br />
întunecoşi şi în plăsmuiri nevăzute; iar păienjenii să ţeasă pânze<br />
cu multe ochiuri din fire atât <strong>de</strong> subţiri şi aproape aeriene,<br />
întinse în multe chipuri (şi acestea din începuturi nevăzute) şi o<br />
casă în acelaşi timp vrednică <strong>de</strong> cinste şi loc <strong>de</strong> vânătoare a<br />
fiinţelor mai slabe, în ve<strong>de</strong>rea hranei Ce Eucli<strong>de</strong> a imitat<br />
aceasta, făcând speculaţii asupra unor linii inexistente şi<br />
obosindu-se în <strong>de</strong>monstraţii Care Palame<strong>de</strong> 164 , în tacticile lui, a<br />
imitat mişcările şi formaţiile cocorilor, după cum se spune, şi<br />
obişnuinţele lor <strong>de</strong> a se mişca în ordine şi în zboruri variate Ce<br />
Fidii 165 şi Zeuxizi şi Polygnoţi şi Parrhaşi şi Aglaofoniţi 166 au<br />
putut să le imite, ei care au ştiut să picteze şi să sculpteze<br />
frumosul cu o superioritate neîntrecută Ce horă armonioasă a<br />
lui Daidalos din Cnossos 167 , care s-a trudit jucând pentru o<br />
mireasă, spre prisosirea frumuseţii, sau ce labirint din Creta,<br />
greu <strong>de</strong> ieşit din el şi greu <strong>de</strong> <strong>de</strong>scurcat, ca să vorbesc ca poeţii<br />
şi care a<strong>de</strong>sea se întâlneşte cu sine în sofismele artei Şi trec<br />
sub tăcere <strong>de</strong>pozitele <strong>de</strong> provizii ale furnicilor şi paznicii lor şi<br />
tezaurul <strong>de</strong> hrană corespunzător vremii şi celelalte lucruri pe<br />
care le ştim că se povestesc <strong>de</strong>spre călătoriile şi <strong>de</strong>spre<br />
conducătorii lor şi <strong>de</strong>spre buna rânduire din faptele lor.<br />
XXVI<br />
Dacă îţi este la în<strong>de</strong>mână explicaţia acestora şi dacă cunoşti<br />
inteligenţa care le conduce, priveşte cu băgare <strong>de</strong> seamă şi la<br />
164<br />
Se spune că Palame<strong>de</strong> a făcut cel dintâi planuri <strong>de</strong> strategie, luând <strong>de</strong> mo<strong>de</strong>l<br />
formaţiile în care zboară cocorii.<br />
165<br />
Este renumitul Fidias atenianul, neîntrecut sculptor <strong>de</strong> statui.<br />
166<br />
Zeuxis Heracleotul a fost mare pictor al timpului său. La fel cu Polygnot din Thasos.<br />
Parrhasie este primul mare pictor care a introdus simetria în pictură. Despre Aglaofon,<br />
alt mare pictor, aminteşte Pliniu, lib. XXXV, 9.<br />
167<br />
Daidalos din Cnossos din Creta se povesteşte că a vrut să facă statui vii. Le-a pus<br />
astfel ochi şi un dispozitiv nervos mecanic, care le făcea să se mişte. Tot el se spune că<br />
a construit labirintul din Creta (Migne, notele respective).<br />
55
<strong>de</strong>osebirile dintre plante, până şi la dibăcia cu care sunt<br />
alcătuite frunzele, atât pentru o cât mai mare plăcere a ochilor<br />
şi, în acelaşi timp, cât şi pentru foarte marele folos al fructelor.<br />
Priveşte-mi cu băgare <strong>de</strong> seamă şi la varietatea şi belşugul<br />
fructelor şi mai ales la prea marea frumuseţe a celor mai<br />
necesare pentru viaţă. Şi mai priveşte-mi cu băgare <strong>de</strong> seamă şi<br />
la puterile rădăcinilor 168 şi ale sucurilor şi ale florilor şi ale<br />
mirosurilor, nu numai foarte plăcute, dar şi foarte potrivite<br />
pentru sănătate, şi la farmecele şi felurimile culorilor şi încă şi la<br />
scumpătăţile şi strălucirile pietrelor; fiindcă pe toate ţi le-a pus<br />
înainte natura, ca într-un ospăţ comun, îmbelşugat cu <strong>de</strong> toate,<br />
pe cele care sunt necesare şi pe cele care sunt spre plăcere,<br />
pentru ca, dacă nu altcumva, cel puţin pe calea lucrurilor <strong>de</strong> la<br />
care primeşti binefaceri să cunoşti pe Dumnezeu şi să te faci <strong>de</strong><br />
nevoie mai înteligent. De aici, trece-mi mai <strong>de</strong>parte la întin<strong>de</strong>rea<br />
şi mărimea pământului, mama obştească a tuturor şi la golfurile<br />
mărilor, legate între ele şi cu pământul şi la frumuseţile<br />
pădurilor şi la râuri şi la izvoarele îmbelşugate şi mereu<br />
curgătoare, nu numai ale apelor reci şi <strong>de</strong> băut şi ale apelor care<br />
curg la suprafaţa pământului, ci şi la cele care curg pe sub<br />
pământ şi care aleargă prin peşteri, apoi împinse şi izbite <strong>de</strong> un<br />
suflu puternic, apoi încălzite <strong>de</strong> tăria luptei şi a ciocnirii, ţăşnesc<br />
afară pe oriun<strong>de</strong> li se ce<strong>de</strong>ază puţin şi ne dăruiesc <strong>de</strong> aici, în<br />
multe părţi ale pământului, şi folosul băilor cal<strong>de</strong> şi, cu o putere<br />
contrară bolii, o tămăduire fără <strong>de</strong> plată şi <strong>de</strong> la sine. Spune<br />
cum şi <strong>de</strong> un<strong>de</strong> sunt acestea Ce este această mare şi<br />
nemeşteşugită ţesătură Nu mai puţin <strong>de</strong> laudă sunt ele când le<br />
priveşti relaţia unora faţă <strong>de</strong> altele, <strong>de</strong>cât când sunt contemplate<br />
fiecare în parte. Cum a stat pământul fix şi neclintit Purtat pe<br />
ce Şi care fiindu-i sprijinitorul Şi acela iarăşi pe cine<br />
sprijinindu-se Căci raţiunea nu are pe ce să se sprijine în acest<br />
caz, în afară <strong>de</strong> voinţa dumnezeiască. Şi cum o parte a lui se<br />
ridică în vârfuri <strong>de</strong> munţi, iar alta se aşează în câmpie şi aceasta<br />
în multe chipuri şi varietăţi şi schimbându-se prin mutări puţin<br />
câte puţin este şi pentru folos mai îmbelşugată şi prin varietate<br />
mai plăcută Şi cum altă parte a lui e împărţită pentru a fi<br />
locuită, iar alta nelocuită, pe câtă o taie <strong>de</strong> rest înălţimile<br />
munţilor şi altă parte separată, ca să <strong>de</strong>a şi să ajungă la o altă<br />
margine, este cel mai vădit semn <strong>de</strong> recunoaştere a măreţiei<br />
lucrării lui Dumnezeu.<br />
XXVII<br />
168 Înţel. 7, 20.<br />
56
Mării însă, dacă nu aş vrea să-i admir mărimea, i-aş admira<br />
blân<strong>de</strong>ţea şi chipul cum se ridică slobodă înlăuntrul propriilor ei<br />
ţărmuri; iar dacă nu i-aş admira blân<strong>de</strong>ţea, i-aş admira <strong>de</strong>sigur<br />
mărimea. Dar fiindcă le are şi pe una şi pe alta, voi lăuda<br />
puterea din amândouă. Cine a adunat-o la un loc Cine a<br />
strâns-o ca în lanţuri Cum <strong>de</strong> se ridică şi rămâne pe loc, ca şi<br />
când s-ar ruşina <strong>de</strong> pământul din preajmă Cum primeşte şi<br />
toate râurile şi rămâne mai <strong>de</strong>parte aceeaşi 169 , cu tot prisosul<br />
mulţimii apei, sau nu ştiu ce trebuie să mai spun Cum <strong>de</strong> e în<br />
stare să-i fie ţărm nisipul 170 , ei unei atât <strong>de</strong> mari stihii Au ceva<br />
<strong>de</strong> spus aici fizicienii şi înţelepţii în lucruri zadarnice şi care<br />
măsoară în realitate marea cu ceaşca, adică lucrurile atât <strong>de</strong><br />
mari, cu gândurile lor Sau, cu puţine cuvinte, voi filosofa eu<br />
<strong>de</strong>spre acest lucru, din Sfânta Scriptură şi mai convingător şi<br />
mai a<strong>de</strong>vărat <strong>de</strong>cât fac cuvântările lungi O poruncă a pus jur<br />
împrejur <strong>de</strong>asupra apei 171 . Această poruncă este lanţul naturii<br />
lichi<strong>de</strong>. Dar cum <strong>de</strong> duce marea pe plutitorul care trăieşte pe<br />
uscat 172 , cu ajutorul unui lemn mic şi al vântului (Nu te<br />
minunezi văzând acest lucru Şi nusieşi iese mintea din sine)<br />
pentru ca pământ şi mare să fie legate prin folosinţe şi<br />
amestecări şi pentru ca să se unească într-un singur întreg,<br />
pentru om, lucrurile care stau la atâta distanţă unele <strong>de</strong> altele în<br />
ce priveşte natura lor Şi care sunt primele izvoare ale<br />
izvoarelor, cercetează, o omule, dacă poţi să le dai <strong>de</strong> urmă, sau<br />
să le <strong>de</strong>scoperi. Şi cine este cel cere spintecă 173 pentru râuri<br />
câmpii şi munţi şi le dă drumul neîmpiedicat Şi cum se explică<br />
minunea din aceste lucruri opuse între ele, când nici marea<br />
nusieşi iese din matcă şi când nici râurile nu se opresc din curs<br />
Care este hrana apelor şi care este felurimea acesteia, <strong>de</strong> vreme<br />
ce unele se adapă <strong>de</strong> sus, iar altele cu rădăcinile, ca şi eu însumi<br />
să mă <strong>de</strong>sfătez în cuvântare, când <strong>de</strong>scriu <strong>de</strong>liciile lui<br />
Dumnezeu<br />
XXVIII<br />
Hai<strong>de</strong> <strong>de</strong>ci, lăsând pământul şi cele pământeşti, ridică-te în<br />
aer, pe aripile gândurilor, ca raţiunea să-ţi înainteze metodic; şi<br />
169<br />
Eccl. 1, 7.<br />
170<br />
Ier. 5, 22.<br />
171<br />
Iov. 26, 10.<br />
172<br />
Adică pe om, plutitorul <strong>de</strong> uscat, spre <strong>de</strong>osebire <strong>de</strong> plutitoarele propriu-zise, care<br />
trăiesc în ape. Aici <strong>Grigorie</strong> laudă înţelepciunea pusă <strong>de</strong> Dumnezeu în oameni, care cu<br />
ajutorul corăbiei au făcut drum uscat peste natura lichidă, legând astfel între ele ţărmuri<br />
în<strong>de</strong>părtate şi cimentând iubirea şi relaţiile dintre oamenii separaţi <strong>de</strong> mari distanţe.<br />
173 Avac. 3, 9.<br />
57
<strong>de</strong> aici te voi urca spre cele cereşti şi spre cerul însuşi şi spre<br />
cele care sunt dincolo <strong>de</strong> cer. Şi raţiunea şovăie să se aproprie <strong>de</strong><br />
cele care urmează <strong>de</strong> aici, dar se va opri totuşi, pe cât este cu<br />
putinţă. Cine este cel care a vărsat aerul, această multă şi<br />
îmbelşugată bogăţie, măsurat nu după ranguri, nu după averi,<br />
necuprins în hotare, neîmpărţit după vârste, ci luat în mod liber<br />
<strong>de</strong> fiecare şi cinstit printr-o împărţire egală, după modul<br />
împărţirii manei 174 Acest vehicul al neamului zburătoarelor,<br />
scaunul vânturilor, prielnicia anotimpurilor, însufleţirea<br />
animalelor, dar mai ales păstrarea împreună a sufletului cu<br />
corpul, în care sunt corpurile şi cu care este posibilă vorbirea, în<br />
care este lumină şi cele luminate şi ve<strong>de</strong>rea care curge prin el<br />
Cercetează-mi şi cele ce urmează; căci nu consimt să atribui<br />
aerului întreaga stăpânire a celor care sunt socotite a fi datorită<br />
aerului. Care sunt hambarele vânturilor Care sunt tezaurele<br />
zăpezii 175 Cine este cel care a născut picăturile <strong>de</strong> rouă 176 , după<br />
cuvântul Scripturii Din pântecele cui porneşte gheaţa 177 Cine<br />
este cel care leagă apa în nori 178 şi, o ce minune! o parte o pune<br />
în nori, cu cuvântul fiind stăpânită natura lichidă, iar altă parte<br />
o varsă pe faţa întregului pământ şi o risipeşte la cuvenită vreme<br />
şi cu egalitate şi fără să lase liberă şi nestrunită întreaga<br />
substanţă lichidă (căci ne ajunge curăţirea aceea din vremea lui<br />
Noe şi Cel care este cu totul nemincinos 179 nusieşi uită <strong>de</strong><br />
legământul Lui), şi nici nu o opreşte cu <strong>de</strong>săvârşire, ca să nu<br />
mai avem iarăşi nevoie <strong>de</strong> un alt Ilie, care să slobozească<br />
seceta 180 Dacă va închi<strong>de</strong> cerul, zice Scriptura, cine-l va mai<br />
<strong>de</strong>schi<strong>de</strong> 181 Iar dacă-i va <strong>de</strong>schi<strong>de</strong> stăvilarele, cine le va opri 182 <br />
Cine va suporta nemăsurarea din amândouă din partea celui<br />
care face să plouă, dacă El nu le va conduce pe toate la măsurile<br />
şi cu cumpenele Lui 183 Ce-mi vei filosofa <strong>de</strong>spre fulgere şi<br />
<strong>de</strong>spre tunete, tu care tuni <strong>de</strong> pe pământ şi care nu străluceşti<br />
nici măcar prin nişte mici sclipiri ale a<strong>de</strong>vărului Pe care aburi<br />
ridicaţi <strong>de</strong> pe pământ îi vei pune cauză făcătoare a norilor, sau<br />
174<br />
Ieş. 16, 18; Iov 38, 21.<br />
175<br />
Iov 38, 22.<br />
176<br />
Iov 38, 28.<br />
177<br />
Iov 38, 29.<br />
178<br />
Iov 26, 8; Ps. 134, 7.<br />
179<br />
Fac. 9, 12.<br />
180<br />
III Reg. 18, 35.<br />
181<br />
Deut. 11, 17; Iov 12, 14.<br />
182<br />
Fac. 7, 11.<br />
183 Iov 28, 25.<br />
58
ce con<strong>de</strong>nsare <strong>de</strong> aer, sau ce presare <strong>de</strong> nori rari, sau ruptură,<br />
pentru ca presarea săsieşi producă fulgerul, iar ruptura tunetul<br />
Ce fel <strong>de</strong> suflu prins la strâmtoare, apoi fără putinţă <strong>de</strong> ieşire, ca<br />
să fulgere când este presat şi să tune când se sparge Dacă ai<br />
colindat cu cugetarea aerul şi toate cele ce sunt în legătură cu<br />
el, atinge acum, împreună cu mine, şi cerul şi cele din el. Dar să<br />
ne ducă credinţa mai mult <strong>de</strong>cât raţiunea, dacă cumva ai învăţat<br />
slăbiciunea raţiunii în cercetarea lucrurilor mai din apropierea<br />
ta şi dacă ai cunoscut că este o raţiune cunoaşterea lucrurilor<br />
care sunt mai presus <strong>de</strong> raţiune, ca să nu fii cu <strong>de</strong>săvârşire<br />
pământesc, sau prins <strong>de</strong> cele pământeşti, necunoscând nici<br />
chiar acest lucru, neştiinţa ta.<br />
XXIX<br />
Cine a întins <strong>de</strong> jur împrejur cerul, cine a rânduit stelele Ba<br />
mai mult, ce ai putea să numeşti tu, înaintea acestora, cer şi<br />
stele, o exaltatule, care nu cunoşti lucrurile care sunt la<br />
picioarele tale şi care nu eşti în stare să te măsori pe tine însuţi,<br />
dar care cercetezi cu multă curiozitate lucrurile care <strong>de</strong>păşesc<br />
natura ta şi care rămâi cu gura căscată în faţa celor care nu pot<br />
fi măsurate Căci fie, să admitem că tu poţi să înţelegi cu mintea<br />
cicluri şi orbite şi conjuncţii şi separaţii şi răsărituri <strong>de</strong> stele şi<br />
<strong>de</strong> soare şi trepte şi minute şi toate lucrurile prin care îţi arăţi<br />
această minunată ştiinţă a ta: această înţelegere nu este încă<br />
cuprin<strong>de</strong>rea cu mintea a celor existente, ci este observarea unei<br />
mişcări oarecare; această observare, întărită <strong>de</strong> un exerciţiu mai<br />
în<strong>de</strong>lungat şi adunând la un loc cunoştinţele dobândite mai<br />
înainte <strong>de</strong> mai mulţi oameni, apoi dându-le o interpretare, a fost<br />
numită ştiinţă, după cum fazele lunii au ajuns cunoscute<br />
mulţimii, făcând din ve<strong>de</strong>re un început al cunoaşterii. Dar tu,<br />
dacă eşti foarte cunoscător al acestor lucruri şi cauţi pe drept<br />
cuvânt să fii admirat, spune care este cauza ordinii şi a mişcării<br />
De un<strong>de</strong>sieşi aprin<strong>de</strong> soarele lumina pentru toată lumea şi<br />
pentru toate ve<strong>de</strong>rile, întocmai ca un corifeu al unui cor,<br />
acoperind cu strălucirea sa pe celelalte astre, mai mult ca unele<br />
dintre acestea pe altele la rândul lor Iar dovada este: acestea<br />
strălucesc în faţa lui, iar el străluceşte mai presus <strong>de</strong> ele şi nu<br />
lasă să se cunoască nici că se ridică odată cu el frumos ca un<br />
mire, iute şi mare ca un uriaş 184 (căci nu suport să-l slăvesc cu<br />
alte cuvinte, <strong>de</strong>cât cu ale mele); atât <strong>de</strong> mare în putere, încât <strong>de</strong><br />
la un capăt la altul al lumii el le cuprin<strong>de</strong> pe toate cu căldura<br />
184 Ps. 18, 6.<br />
59
lui 185 şi nimic nu scapă <strong>de</strong> simţirea lui şi umple şi tot ochiul <strong>de</strong><br />
lumină şi toată natura corporală <strong>de</strong> căldură, <strong>de</strong> o căldură care<br />
încălzeşte, nu care ar<strong>de</strong>, graţie blân<strong>de</strong>ţii temperaturii şi ordinei<br />
mişcării lui, ca şi când stă <strong>de</strong> faţă lângă toate şi le cuprin<strong>de</strong> pe<br />
toate cu o egală măsură.<br />
XXX<br />
Cât <strong>de</strong> mare este însă pentru tine spusa aceea, dacă ai<br />
reflectat asupra ei Anume: ceea ce este soarele între cele care<br />
cad sub simţuri, aceea este Dumnezeu pentru cele cugetate cu<br />
mintea 186 , a spus careva dintre cei profani. Căci el luminează<br />
ve<strong>de</strong>rea, precum Dumnezeu luminează mintea; el este şi cel mai<br />
frumos dintre cele văzute, după cum este Dumnezeu dintre cele<br />
cugetate. Dar cine este cel care l-a pus în mişcare <strong>de</strong> la început<br />
Ce este <strong>de</strong>ci lucrul care-l mişcă fără întrerupere şi-l poartă jur<br />
împrejur, pe cel care este stabilit <strong>de</strong> legea lui şi lipsit <strong>de</strong> mişcare,<br />
cu a<strong>de</strong>vărat neobosit şi dătător şi întreţinător al vieţii şi cele prin<br />
câte, cu bună dreptate, este cântat <strong>de</strong> poeţi şi care nici nusieşi<br />
opreşte cândva mişcarea, nici binefacerile lui Cum creează el<br />
ziua, când stă <strong>de</strong>asupra pământului şi noaptea, când este<br />
<strong>de</strong><strong>de</strong>subtul pământului Sau nu ştiu ce trebuie să mai spun<br />
când privesc la soare Ce este creşterea zilelor şi nopţilor şi<br />
iarăşi <strong>de</strong>screşterea lor şi egalitatea inegalităţii, ca să spun şi ceva<br />
ciudat Cum este el apoi şi făcător şi împărţitor al anotimpurilor,<br />
care cu bună rânduială şi se succed şi dispar şi care, întocmai<br />
ca într-o horă, se îmbrăţişează şi se <strong>de</strong>spart între ele şi prin<br />
legea prieteniei, şi prin legea bunei rânduiri şi se amestecă pe<br />
nesimţite şi furându-se între ele prin faptul vecinătăţii lor, cum<br />
ve<strong>de</strong>m în cazul zilelor şi al nopţilor, ca să nu se facă omului <strong>de</strong><br />
nesuferit, din pricina neobişnuinţei cu ele Dar soarele săsieşi<br />
facă mai <strong>de</strong>parte drumul lui. Tu însă ai cunoscut natura lunii şi<br />
fazele ei şi măsurile luminii şi drumurile ei Şi cum soarele are<br />
stăpânirea zilei 187 , iar luna prezidarea nopţii 188 Şi cum ea dă<br />
îndrăzneală fiarelor 189 iar soarele ridică pe om la lucru 190 , fie<br />
înălţându-se, fie coborân- du-se spre lucrul cel mai <strong>de</strong> folos Ai<br />
înţeles lanţul Pleia<strong>de</strong>i, sau ocolul Orionului 191 , ca unul care<br />
185<br />
Ps. 18, 7.<br />
186<br />
Platon, De Rep. VI, pag. 508, C, un<strong>de</strong> vorbeşte <strong>de</strong>spre Dumnezeu ca <strong>de</strong>spre un<br />
soare inteligibil.<br />
187<br />
Ps. 135, 8.<br />
188<br />
Ps. 135, 9.<br />
189<br />
Ps. 103, 20-22.<br />
190 Ps. 103, 23-24.<br />
60
numeri mulţimea stelelor 192 şi le dai tuturor nume şi care faci<br />
<strong>de</strong>osebirea slavei fiecăreia 193 şi care arăţi ordinea mişcării lor, ca<br />
să-ţi dau crezare ţie care împleteşti la un loc cu ele mersul<br />
vieţii 194 omeneşti şi care înarmezi zidirea împotriva Ziditorului ei<br />
XXXI<br />
Ce zici Aici ne vom opri oare cuvântarea, la materie şi la<br />
cele văzute Sau, după ce cuvântul Scripturii a cunoscut<br />
tabernacolul lui Moisi drept preînchipuire a lumii întregi, adică a<br />
acestui tot alcătuit din lucruri văzute şi nevăzute, după ce am<br />
pătruns prima catapeteasmă şi am <strong>de</strong>păşit lumea sensibilă, să<br />
privim <strong>de</strong>-aproape în Sfintele, la natura înteligibilă şi supracerească<br />
Nu putem s-o privim nici pe aceasta în chip<br />
necorporal, <strong>de</strong>şi este necorporală, foc şi duh numită fiind ea, sau<br />
foc şi duh fiind. Căci se spune că face pe îngerii Săi duhuri şi pe<br />
slujitorii Săi pară <strong>de</strong> foc 195 ; afară numai dacă expresia „a-i face”<br />
nu înseamnă altceva <strong>de</strong>cât a-i păzi împreună după legea după<br />
care au fost creaţi. Se au<strong>de</strong> dar că Dumnezeu este duh şi foc:<br />
duh, ca natură inteligibilă ce este, iar foc, ca o natură<br />
purificatoare; fiindcă ştiu că aceleaşi <strong>de</strong>numiri sunt date <strong>de</strong><br />
Scriptură şi primei esenţe 196 . Numai să fie necorporală pentru<br />
noi, sau cât mai mult aproape <strong>de</strong> aceasta. Vezi cât ne<br />
zbuciumăm în privinţa acestei cuvântări şi cum nu avem încotro<br />
să înaintăm, sau înaintăm atât cât să-i ştim pe unii îngeri şi<br />
arhangheli, tronuri, domnii, începătorii, puteri, luminăţii, trepte,<br />
puteri înteligibile, sau minţi, naturi create şi nestricate,<br />
nemişcate spre rău, sau anevoie <strong>de</strong> mişcat spre rău, dănţuind<br />
continuu în jurul primei cauze; sau cum ar putea cineva să le<br />
slăvească pe ele care sunt luminate <strong>de</strong> acolo <strong>de</strong> strălucirea cea<br />
mai curată, sau fiecare luminată în alt chip, după analogia<br />
naturii şi a ordinii 197 ; care într-atât sunt formate şi mo<strong>de</strong>late <strong>de</strong><br />
frumuseţea aceea divină, încât unele să se facă lumini şi să<br />
poată să lumineze la rândul lor pe alţii, prin revărsările şi<br />
191<br />
Iov 38, 31. Textul scripturistic (traducerea lui L’Abbe A. Crampon, Paris, Tournai,<br />
Rome, 1623) este: „Poţi tu să strângi legăturile Pleia<strong>de</strong>lor, sau ai putea tu să <strong>de</strong>zlegi<br />
lanţurile Orionului”<br />
192<br />
Ps. 146, 4.<br />
193<br />
I Cor. 15, 41.<br />
194<br />
Este vorba <strong>de</strong> astrologie, <strong>de</strong> legarea <strong>de</strong>stinului omului <strong>de</strong> stele.<br />
195<br />
Ps. 103, 5; Evr. 1, 7.<br />
196<br />
Ieş. 19, 18; Deut. 4, 12, 24; 9, 3; etc.<br />
197<br />
Îngerii care sunt mai aproape <strong>de</strong> Dumnezeu sunt luminaţi <strong>de</strong> El nemijlocit, iar cei<br />
care stau mai <strong>de</strong>parte sunt luminaţi <strong>de</strong> cei mai <strong>de</strong> lângă Dumnezeu, sau care stau mai<br />
sus <strong>de</strong> ei în Ierarhia Cerească. În felul acesta, îngerii <strong>de</strong>vin luminători ai altor îngeri, prin<br />
comunicările şi revărsările nemijlocite şi mijlocite ale primei Lumini.<br />
61
comunicările primei lumini; slujitoare ale voinţei dumnezeieşti,<br />
puternice prin forţa lor naturală 198 şi prin puterea care le este<br />
adăugată, umblând prin toate lucrurile, lângă toţi pretutin<strong>de</strong>ni<br />
gata <strong>de</strong> faţă, şi prin râvna <strong>de</strong>osebită <strong>de</strong> a sluji, şi prin uşurinţa<br />
<strong>de</strong> mişcare a naturii lor; altele primind separat o parte anumită<br />
a lumii locuite, sau rânduite în fruntea unei părţi anumite a<br />
universului 199 , după cum a ştiut Cel care a rânduit şi a <strong>de</strong>osebit<br />
aceasta; care duc toate în o singură unitate, spre atingerea unei<br />
singure dispoziţii a Celui care le-a zidit pe toate; slăvitoare ale<br />
măreţiei dumnezeieşti, veşnic contemplatoare ale veşnicei slave,<br />
nu ca să fie slăvit Dumnezeu (căci nu există ceva care să se<br />
adauge Celui care este <strong>de</strong>plin şi care dă şi altora din bunurile<br />
Sale), dar ca binefacerea lui Dumnezeu să nu lipsească nici<br />
chiar faţă <strong>de</strong> primele naturi care vin după El. Acestea, dacă au<br />
fost slăvite <strong>de</strong> noi după vrednicie, al Treimii este harul şi al<br />
Dumnezeirii care este una în trei persoane; iar dacă această<br />
slăvire s-a făcut mai prejos <strong>de</strong> dorinţa noastră, are biruinţă şi<br />
aşa cuvântarea. Căci aceasta s-a luptat ea să arate, anume că<br />
<strong>de</strong>cât mintea noastră este mai presus şi natura creaturilor care<br />
vin în al doilea rând după Dumnezeu şi cu atât mai mult <strong>de</strong>cât<br />
natura primei şi singurei fiinţe, căci stau în cumpănă s-o<br />
numesc Cea mai presus <strong>de</strong> toate 200 .<br />
198<br />
Ps. 90, 11; 33,7; Evr. 1, 14.<br />
199<br />
Îngerii protectori ai popoarelor şi ai oamenilor. Deut. 32, 8 şi Dan. 10, 13, 20, 21.<br />
200<br />
Şovăirea <strong>de</strong> aici este perfect justificată. Altfel s-ar călca legea fundamentală a<br />
comparaţiei care cere ca ea să se facă între lucruri care aparţin aceluiaşi gen. Numind<br />
pe Dumnezeu mai presus <strong>de</strong> toate, comparaţia ar rămâne în ordinea materială, ori<br />
tocmai acest lucru se caută să se evite (Vezi Migne, nota respectivă).<br />
62
Cuvântarea a treia <strong>de</strong>spre Dumnezeu<br />
I<br />
Acestea sunt <strong>de</strong>ci cele ce le-ar putea spune cineva, ca să<br />
dojenească uşurinţa şi iuţeala cuvântului lor şi primejdia <strong>de</strong><br />
alunecare în care îi pune iuţeala lor în toate, dar mai cu seamă<br />
în discuţiile lor <strong>de</strong>spre Dumnezeu. Dar, fiindcă dojenirea 201 nu<br />
este mare lucru, căci ea este uşor <strong>de</strong> făcut şi la în<strong>de</strong>mâna oricui<br />
vrea, iar punerea părerii sale în locul celei mustrate este<br />
însuşirea unui om evlavios şi cu minte, hai<strong>de</strong> <strong>de</strong>ci, ca, punându-ne<br />
nă<strong>de</strong>j<strong>de</strong>a în Sfântul Duh, care la ei nu este învrednicit <strong>de</strong><br />
cinstire, iar la noi este adorat 202 , să aducem la lumină credinţele<br />
noastre 203 <strong>de</strong>spre dumnezeirea Fiului, arătând care sunt ele, ca<br />
pe un vlăstar <strong>de</strong> neam nobil şi la vreme născut, fără ca să fi<br />
tăcut nici altădată, (căci numai în această privinţă am fost<br />
puternici şi cu suflet mare) dar acum încă şi mai mult<br />
mărturisind cu tărie a<strong>de</strong>vărul, ca nu cumva, din pricina fricii 204 ,<br />
după cum s-a scris, să fim osândiţi cu pe<strong>de</strong>apsa <strong>de</strong> a nu fi<br />
plăcuţi lui Dumnezeu. Şi fiindcă orice cuvântare este îndoită 205 , –<br />
o parte care zi<strong>de</strong>şte propriile gânduri, iar alta care respinge pe<br />
cele potrivnice – şi noi, după ce vom da la iveală propriile noastre<br />
cugetări, vom încerca astfel să respingem pe cele ale potrivnicilor.<br />
Şi vom face şi una şi alta prin cât mai puţine cuvinte cu<br />
putinţă, ca cele spuse <strong>de</strong> noi să fie văzute bine dintr-o dată<br />
(după cum este cuvântarea introductivă pe care au cugetat-o ei,<br />
pentru înşelarea celor care sunt mai simpli şi mai lesne<br />
crezători) şi ca nu cumva, din pricina întin<strong>de</strong>rii cuvântării, să se<br />
împrăştie cele cugetate, ca o apă care nu merge strânsă pe<br />
făgaşul ei, ci se varsă şi se risipeşte pe câmpie.<br />
201<br />
„Dar fiindcă dojenirea...”, ca şi expresia <strong>de</strong> mai jos „mărturisind cu tărie a<strong>de</strong>vărul”,<br />
sunt redactate având sub privire locurile aproape i<strong>de</strong>ntice din Demostene, Olynth. I, 7,<br />
şi Epitaph. Cap. 7.<br />
202<br />
„Căruia noi ne închinăm”.<br />
203<br />
„Credinţele noastre”. Cuvântul grecesc înseamnă „socotinţe”, „conjecturi”, „opinii”,<br />
„bănuieli”. L-am tradus însă prin termenul „credinţe”, sens în care este a<strong>de</strong>sea<br />
întrebuinţat <strong>de</strong> Sfântul <strong>Grigorie</strong> <strong>de</strong> <strong>Nazianz</strong>.<br />
204<br />
Vezi Evr. 10, 38, 39; Gal. 2, 12, 13.<br />
205<br />
Despre cele două feluri <strong>de</strong> cuvântări vorbeşte şi Atenagora, De resurrectione<br />
mortuorum, şi Justin. În prima parte se stabileşte, pentru credincioşi, latura dogmatică,<br />
adică a<strong>de</strong>vărul <strong>de</strong> credinţă, iar în partea a doua se apără credinţa, adică se respinge<br />
eroarea.<br />
63
II<br />
Trei sunt cele mai vechi i<strong>de</strong>i <strong>de</strong>spre Dumnezeu: anarhia şi<br />
poliarhia şi monarhia 206 . <strong>Cele</strong> două dintâi au fost glumele fiilor<br />
elinilor 207 şi pot să mai glumească. Căci anarhia este<br />
neorânduială, iar poliarhia <strong>de</strong>zbinare şi în felul acesta tot o<br />
anarhie şi <strong>de</strong>ci neorânduială. Căci şi una şi alta duc la acelaşi<br />
rezultat, la neorânduială, iar neorânduiala la dărâmare, fiindcă<br />
neorânduiala este pregătirea dărâmării.<br />
În ce ne priveşte însă pe noi, ceea ce cinstim noi este<br />
monarhia în Dumnezeire, iar monarhia în Dumnezeire nu este<br />
aceea pe care o mărgineşte o singură persoană, fiindcă se<br />
întâmplă ca şi unimea să se pună în <strong>de</strong>zbinare cu ea însăşi <strong>de</strong><br />
multe ori, ci aceea pe care o constituie egalitatea <strong>de</strong> natură şi<br />
conglăsuire şi i<strong>de</strong>ntitatea <strong>de</strong> mişcare şi convergenţa spre unime<br />
a celor din ea 208 , lucru cu neputinţă la natura născută, încât,<br />
chiar dacă se <strong>de</strong>osebeşte în privinţa numărului, să nu fie<br />
<strong>de</strong>spărţită în fiinţa ei. Din această pricină Dumnezeirea, din<br />
starea <strong>de</strong> Unime la început, mişcându-se către Doime 209 s-a<br />
constituit în Treime. Şi aceasta este, pentru noi, Tatăl şi Fiul şi<br />
Sfântul Duh, Unul născător şi producător în afară, dar fără<br />
pătimire şi în afară <strong>de</strong> timp şi în mod necorporal, iar ceilalţi,<br />
Unul este născut, iar Celălalt purces, sau nu ştiu cu ce cuvinte<br />
ar putea cineva să numească aceste lucruri, dacă s-ar <strong>de</strong>sprin<strong>de</strong><br />
cu <strong>de</strong>săvârşire <strong>de</strong> lumea celor văzute. Căci nu vom îndrăzni,<br />
<strong>de</strong>sigur, să vorbim <strong>de</strong> o revărsare <strong>de</strong> bunătate a Dumnezeirii 210 , –<br />
206<br />
Anarhia, poliarhia şi monarhia, adică ateismul, politeismul şi monoteismul.<br />
207<br />
„Fiii elinilor”, ca o turnură a expresiei „Fiii lui Israel”.<br />
208<br />
Aici Sfântul <strong>Grigorie</strong> risipeşte neînţelegerile şi confuzia în privinţa monarhiei sau<br />
monoteismului, a cărei greşită înţelegere aducea mari prejudicii dogmei Sfintei Treimi.<br />
Noi cre<strong>de</strong>m într-un singur Dumnezeu, însă nu în sensul că ar fi vorba <strong>de</strong> o singură<br />
persoană, Tatăl adică, ci într-un singur Dumnezeu pe care Îl <strong>de</strong>termină egalitatea <strong>de</strong><br />
natură, unanimitatea gândului sau a ju<strong>de</strong>căţii şi i<strong>de</strong>ntitatea <strong>de</strong> mişcare sau <strong>de</strong> acţiune a<br />
Celor din unime, adică a persoanelor care converg spre ea şi care ne-au fost cunoscute<br />
după tainicul sens al istoriei revelaţiei.<br />
209<br />
„Mişcându-se spre diadă”... Această mişcare în sânul Dumnezeirii trebuie înţeleasă<br />
în sensul posibilităţii cunoaşterii omeneşti, şi nu în sens evolutiv, lucru pe care nu putem<br />
să-l admitem în Sfânta Treime, care este împreună din veac şi <strong>de</strong>ofiinţă. În acest sens<br />
interpretează şi Sfântul Maxim Mărturisitorul locul din Sfântul Dionisie Areopagitul, De<br />
divin. nomin. 4.<br />
210<br />
Aici aminteşte <strong>de</strong> Platon, care vorbind <strong>de</strong>spre „necesitate”, „suficienţă”, şi<br />
„prisosinţă”, „revărsare”, „dare peste răscoale” atribuie pe aceasta din urmă<br />
(revărsarea) divinităţii, singura care nu are lipsă <strong>de</strong> nimic, <strong>de</strong>ci suficientă sieşi şi dând şi<br />
la alţii. Sfântul nostru respinge însă gândirea aceasta a marelui filosof, ca nu cumva să<br />
alunece cineva cu gândul la socotinţa că naşterea Fiului ar fi fără voia lui Dumnezeu,<br />
adică pur şi simplu o revărsare a divinităţii, pe baza unei elementare legi fizice:<br />
revărsarea prisosului, care nu poate fi reţinut.<br />
64
cum a îndrăznit să spună unul dintre cei care au filosofat la<br />
elini, socotind-o, ca un vas care dă peste răscoale, spunând<br />
aceasta atât <strong>de</strong> lămurit în scrierile sale în care filosofează <strong>de</strong>spre<br />
cauza primă şi secundă 211 , – ca nu cumva să prezentăm naşterea<br />
Fiului ca producându-se în afară <strong>de</strong> voinţa lui Dumnezeu şi ca<br />
un prisos fizic oarecare şi greu <strong>de</strong> reţinut, teorie prea puţin<br />
potrivită cu credinţele noastre <strong>de</strong>spre Dumnezeire.<br />
Pentru aceasta, stând înfipţi cu străjnicie pe hotarele<br />
noastre, introducem pe Cel nenăscut şi pe Cel născut şi pe Cel<br />
purces din Tatăl, cum spune un<strong>de</strong>va Dumnezeu Însuşi şi<br />
Cuvântul.<br />
III<br />
-Când au avut <strong>de</strong>ci loc acestea 212<br />
-Au avut loc dincolo <strong>de</strong> „când”. Iar dacă trebuie să spun ceva<br />
şi mai cu îndrăzneală, au avut loc când era Tatăl.<br />
-Iar Tatăl când era<br />
-Nu era un timp când nu era Tatăl. Şi acelaşi lucru se poate<br />
spune şi <strong>de</strong>spre Fiul şi <strong>de</strong>spre Sfântul Duh.<br />
-Iarăşi întreabă-mă şi iarăşi îţi voi răspun<strong>de</strong>.<br />
-Când s-a născut Fiul<br />
-Când nu s-a născut Tatăl.<br />
-Iar Duhul când a purces<br />
-Când nu a purces Fiul, ci S-a născut în afară <strong>de</strong> timp şi<br />
mai presus <strong>de</strong> raţiune, chiar dacă nu putem să prezentăm ceea<br />
ce este în afară <strong>de</strong> timp, din cauză că dorim să scăpăm <strong>de</strong> o<br />
imagine temporală, fiindcă expresiile „când” şi „mai înainte <strong>de</strong><br />
aceasta” şi „după aceasta” şi „<strong>de</strong> la început”, nu sunt în afara<br />
i<strong>de</strong>ii <strong>de</strong> timp, oricât le-am forţa noi, afară numai dacă am<br />
concepe veacul drept intervalul <strong>de</strong> timp care se întin<strong>de</strong> împreună<br />
cu cele veşnice, care nu este împărţit şi măsurat <strong>de</strong> vreo mişcare<br />
sau <strong>de</strong> mersul soarelui, cum este timpul.<br />
-Cum nu sunt <strong>de</strong>ci împreună fără <strong>de</strong> început, dacă sunt<br />
împreună veşnici<br />
-Fiindcă sunt din El, chiar dacă nu au existat după El. Căci<br />
ceea ce este fără <strong>de</strong> început, este şi veşnic. Iar ceea ce este<br />
veşnic, nu este în mod necesar fără <strong>de</strong> început, câtă vreme se<br />
raportează la Tatăl, ca la un principiu. Fiul şi Sfântul Duh nu<br />
sunt <strong>de</strong>ci fără <strong>de</strong> început după cauza Lor. Iar cauza este lucru<br />
211<br />
„Cauza primă şi cauza secundă”. Platon numeşte cauza primă cu expresia unum,<br />
unimea, iar cauza secundă cu expresia ens, adică fiinţa, existenţa.<br />
212<br />
Adică naşterea din veci a Fiului şi purce<strong>de</strong>rea Duhului, cele două dogme atât <strong>de</strong><br />
combătute, prima <strong>de</strong> arieni şi a doua <strong>de</strong> pnevmatomahi.<br />
65
limpe<strong>de</strong> că nu este întru totul mai veche <strong>de</strong>cât lucrurile a căror<br />
cauză este, fiindcă nici soarele nu este mai vechi <strong>de</strong>cât lumina.<br />
Şi în ce priveşte timpul, Ei sunt fără <strong>de</strong> început, chiar dacă vei<br />
căuta să intimi<strong>de</strong>zi pe cei care sunt mai simpli, căci nu pot fi<br />
sub timp cele din care porneşte timpul.<br />
IV<br />
-Cum nu este <strong>de</strong>ci supusă pătimirii naşterea Fiului<br />
-Nu este supusă, din cauză că este necorporală. Căci dacă<br />
naşterea trupească este supusă pătimirii, cea netrupească este<br />
nepătimitoare.<br />
Te voi întreba însă şi eu: cum este Fiul Dumnezeu, dacă este<br />
o creatură Căci creatura nu este Dumnezeu, ca să nu spun că<br />
şi aici este o pătimire, dacă se concepe lucrul în mod corporal,<br />
ca: timpul, dorinţa, reprezentarea, preocuparea, nă<strong>de</strong>j<strong>de</strong>a,<br />
întristarea, primejdia, zădărnicirea speranţei, îndreptarea, care<br />
toate şi altele mai mult <strong>de</strong>cât acestea, sunt în jurul creaturii,<br />
după cum este lucru bine lămurit pentru toţi. Dar mă mir că nu<br />
îndrăzneşti să faci şi lucrul acesta, anume să te gân<strong>de</strong>şti şi la<br />
unele împreunări <strong>de</strong> felul celor dintre bărbat şi femeie şi la<br />
timpuri <strong>de</strong> însărcinare şi la primejdii <strong>de</strong> avort, la gândul că nu<br />
este cu putinţă să nască nici Tatăl, dacă nu a născut în chip<br />
trupesc pe Fiul; sau iarăşi, enumerând unele naşteri <strong>de</strong><br />
zburătoare, sau <strong>de</strong> animale <strong>de</strong> pe uscat şi din apă, să supui<br />
unora dintre aceste naşteri dumnezeiasca şi negrăita naştere,<br />
sau să faci să dispară şi pe Fiul, din pricina acestei noi teorii a<br />
ta. Şi nu eşti în stare să vezi dintr-o dată nici faptul că Cel care<br />
are naşterea după trup <strong>de</strong>osebită (căci un<strong>de</strong>, la cei dintr-aceeaşi<br />
plămadă cu tine, ai cunoscut tu o Fecioară Născătoare <strong>de</strong><br />
Dumnezeu), Acela are neobişnuită şi <strong>de</strong>osebită şi naşterea<br />
spirituală, sau, ca să spun mai bine, Acela care nu are fiinţa la<br />
fel cu a noastră, are <strong>de</strong>osebită şi naşterea.<br />
V<br />
-Cine este <strong>de</strong>ci Tată fără <strong>de</strong> început 213<br />
-Acela care nici nu a început cândva să existe. Cel care însă<br />
a început să existe, acela a început să existe şi ca tată. Deci nu a<br />
fost Tată mai în urmă, căci nu a început să existe cândva şi este<br />
Tată la propriu, pentru că nu este şi Fiu, după cum şi Fiul este<br />
Fiu la propriu, pentru că nu este şi Tată. Căci, în ce ne priveşte<br />
213<br />
Aceasta era obiecţia arienilor, care aduceau analogii omeneşti în acea mişcare din<br />
sânul divinităţii. Dacă Fiul este născut din Tatăl, înseamnă că şi Tatăl a fost odată fiu,<br />
<strong>de</strong>ci şi el a avut un tată. Fiindcă ce tată este în lumea aceasta, care să nu fi început din<br />
un tată, obiectau adversarii. Răspunsul Sfântului <strong>Grigorie</strong> este simplu şi limpe<strong>de</strong>: este<br />
Tată fără <strong>de</strong> tată numai Cel care nu are început.<br />
66
pe noi, <strong>de</strong>numirile omeneşti <strong>de</strong> „tată” şi „fiu” nu sunt<br />
întrebuinţate la propriu, fiindcă noi suntem şi una şi alta, căci<br />
nu suntem una mai mult <strong>de</strong>cât alta şi provenim din doi părinţi,<br />
nu din unul singur, încât fiinţa noastră este împărţită între ei şi<br />
ne facem oameni puţin câte puţin 214 şi poate că nici nu ajungem<br />
să fim oameni şi poate că ajungem oameni aşa cum nu am fi fost<br />
doriţi şi părăsindu-i şi noi pe ei şi ei pe noi 215 , încât rămân în noi<br />
numai singure relaţiile cu ei, lipsite <strong>de</strong> realitatea lucrurilor.<br />
-Dar, ni se obiectează, însuşi termenul „a născut” şi<br />
termenul „a fost născut”, ce altceva introduc, dacă nu i<strong>de</strong>ea <strong>de</strong><br />
început al nasterii<br />
-Ce ar fi <strong>de</strong>ci dacă nu am spune nici acest lucru, ci am<br />
spune că era născut <strong>de</strong> la început, ca să scăpăm uşor <strong>de</strong><br />
obiecţiile tale curioase şi iubitoare <strong>de</strong> i<strong>de</strong>ea <strong>de</strong> timp Vei aduce<br />
cumva o acuză împotriva noastră, sub motiv că am fi falsificatori<br />
ai Scripturii şi ai a<strong>de</strong>vărului Sau este limpe<strong>de</strong> pentru toţi că<br />
multe dintre i<strong>de</strong>ile care sunt exprimate aici prin noţiuni<br />
temporale, sunt exprimate contrar i<strong>de</strong>ii <strong>de</strong> timp şi mai ales sunt<br />
exprimate în felul acesta, cum este obiceiul dumnezeieştii<br />
Scripturi, nu numai noţiunile care aparţin trecutului sau<br />
prezentului, ci şi cele câte aparţin viitorului, cum este expresia:<br />
„De ce au fremătat neamurile” 216 căci nu au fremătat încă, şi<br />
expresia: „Prin râu vor trece cu piciorul” 217 , adică au trecut. Şi<br />
ne-ar trebui vreme multă ca să numărăm toate expresiile <strong>de</strong> felul<br />
acesta, care au fost observate <strong>de</strong> studioşi.<br />
VI<br />
Aşa stă <strong>de</strong>ci lucrul acesta.<br />
Ce fel este însă şi cealaltă obiecţie a lor, socotită ca foarte<br />
gâlcevitoare şi neruşinată<br />
-Cu vrere, sau fără <strong>de</strong> vrere, zic ei, a născut Tatăl pe Fiul 218 .<br />
214<br />
Aici este vorba <strong>de</strong>spre fazele prin care trece pruncul în sânul mamei, prunc care <strong>de</strong><br />
multe ori nu ajunge să fie om, fie din cauza unui avort, fie din cauza unor <strong>de</strong>formaţii,<br />
datorită cărora se nasc monştrii, şi nu oameni, cum şi-ar fi dorit fiecare. I<strong>de</strong>i atât <strong>de</strong><br />
triste, dar atât <strong>de</strong> reale, se găsesc în două din poemele Sfântului <strong>Grigorie</strong> al nostru<br />
<strong>de</strong>spre natura omenească şi <strong>de</strong>spre scă<strong>de</strong>rile acestei naturi, în raport cu natura<br />
înconjurătoare. Lucrul acesta îl subliniază şi Sfântul Vasile cel Mare, nu în sensul unei<br />
disperări, ci pentru a afirma prerogativa specială a omului, raţiunea, prin care se face<br />
rege al naturii (Vezi Comment. In Issaiam prophetam. Poem. 6, M.P.G. XXX, col. 128).<br />
215<br />
Adică părăsindu-se şi murind şi unii şi alţii.<br />
216<br />
Ps. 2, 1.<br />
217<br />
Ps. 65, 5.<br />
218<br />
Locul acesta sacrileg, propus <strong>de</strong> eunomieni, este explicat <strong>de</strong> Epifanie în Ancoratus.<br />
Eunomienii ziceau: dacă Tatăl a născut fără să vrea pe Fiul, <strong>de</strong>ci forţat <strong>de</strong> necesitatea<br />
unei revărsări fizice, atunci Tatăl este supus necesităţii; dacă Tatăl a născut pe Fiul <strong>de</strong><br />
67
Apoi încearcă să ne înlănţuie, cum cred ei, cu legături din<br />
amândouă părţile, fireşte nu puternice, ci chiar foarte putre<strong>de</strong>.<br />
-Căci dacă L-a născut fără <strong>de</strong> vrere, zic ei, atunci Tatăl a fost<br />
tiranizat.<br />
sieşi cine este cel care L-a tiranizat Şi cum poate fi<br />
tiranizatul Dumnezeu<br />
-Iar dacă L-a născut cu vrere, atunci Fiul este Fiu al voinţei<br />
Tatălui. Cum este El <strong>de</strong>ci din Tatăl<br />
Şi ne plăsmuiesc ei o mamă nouă, voinţa, în locul Tatălui.<br />
Singur <strong>de</strong>ci lucrul acesta este pe placul lor, când fac această<br />
afirmaţie, anume că în<strong>de</strong>părtându-se <strong>de</strong> termenul „patimire”,<br />
dau fuga la termenul „voinţă”, căci voinţa nu este pătimire. În al<br />
doilea rând, să ve<strong>de</strong>m însă care este temeinicia lor în ceea ce<br />
spun. Va fi foarte bine să ne apropiem mai dinainte tot mai mult<br />
<strong>de</strong> gândurile lor.<br />
-Tu însuţi, care spui cu uşurinţă tot ce vrei, ai luat tu fiinţă<br />
cu vrerea sau fără vrerea tatălui tău Căci dacă ai luat fiinţă din<br />
el fără vrerea lui, a fost tiranizat. Ce violenţă! Şi cine este<br />
tiranizatorul lui Căci n-ai să spui, <strong>de</strong>sigur, că natura, căci ea<br />
are în sine şi putinţa înfrânării. Iar dacă ai luat fiinţă din el cu<br />
vrerea lui, ţi-a pierit tatăl din pricina câtorva silabe, căci ai venit<br />
la existenţă ca fiu al voinţei tatălui tău, nu ca fiu al tatălui tău.<br />
Dar trec la Dumnezeu şi la creaturi şi potrivesc întrebarea ta cu<br />
înţelepciunea ta.<br />
-Fără vrerea Lui a adus Tatăl la existenţă toate, sau<br />
constrâns Dacă le-a adus constrâns, aici este şi tirania şi<br />
tiranul; iar dacă le-a adus la existenţă prin vrerea Lui, atunci au<br />
rămas fără <strong>de</strong> Dumnezeu şi creaturile şi mai înainte <strong>de</strong> celelalte<br />
tu, care născoceşti ju<strong>de</strong>căţi <strong>de</strong> felul acesta şi care îţi închipui cu<br />
uşurinţă asemenea lucruri înşelătoare, căci creaturile, din cauza<br />
voinţei care se ridică între ele şi Dumnezeu, sunt <strong>de</strong>spărţite ca<br />
printr-un zid <strong>de</strong> Creatorul lor. Dar altceva, cred eu, este cel care<br />
voieşte şi altceva vointa, altceva cel care naşte şi altceva<br />
naşterea, altceva cel care vorbeşte şi altceva vorba, afară numai<br />
dacă suntem beţi. Căci unele dintre aceste vorbe arată pe cel<br />
bună voie, <strong>de</strong>ci neconstrâns <strong>de</strong> ceva, atunci voinţa Tatălui este anterioară Fiului.<br />
Epifanie răspun<strong>de</strong>: Tatăl a născut pe Fiul nici nevrând, nici vrând, ci lucrul s-a petrecut<br />
printr-o prestanţă a naturii divine, care <strong>de</strong>păşeşte voinţa, şi care <strong>de</strong>ci este nesupusă<br />
timpului şi necesităţii. Ambrozie (De fi<strong>de</strong>, lib. 4, 4) spune că în generarea dumnezeiască<br />
nu există nici voinţă, nici lipsă <strong>de</strong> voinţă, fiindcă generarea nu stă în posibilitatea voinţei,<br />
ci într-un drept şi o proprietatea a secretului puterii, căci după cum Tatăl este bun prin<br />
natură, şi nu prin voinţă sau necesitate, tot aşa nu naşte prin voinţă sau necesitate.<br />
68
care produce mişcarea, iar altele parcă mişcarea însăşi 219 . Lucrul<br />
voit nu este <strong>de</strong>ci fapta voinţei (căci nici nu-i urmează în totul) şi<br />
nici lucrul născut nu este o lucrare a naşterii şi nici lucrul auzit<br />
nu este un fapt al auzului, ci al celui care voieşte şi care naşte şi<br />
care vorbeşte. <strong>Cele</strong> ale lui Dumnezeu însă sunt şi mai presus <strong>de</strong><br />
acestea toate, El pentru care poate naşterea este voinţa <strong>de</strong> a<br />
naşte, însă nu este nimic intermediar între El şi voinţa Lui, dacă<br />
vom primi în întregime şi această afirmaţie, dar în nici un caz nu<br />
vom concepe o naştere mai presus <strong>de</strong> voinţa Lui.<br />
VII<br />
Vrei să fac vreo glumă şi cu privire la Tatăl Căci <strong>de</strong> la tine<br />
am luat îndrăzneala <strong>de</strong> a face astfel <strong>de</strong> glume. Tatăl este<br />
Dumnezeu cu vrerea Lui sau fără vrerea Lui. Şi ca să scapi <strong>de</strong><br />
dibaciul tău argument, zici: dacă este Dumnezeu cu vrerea Lui,<br />
atunci când a început să voiască Căci nu a început să voiască<br />
mai înainte <strong>de</strong> a exista; căci nici nu era ceva mai înainte <strong>de</strong> a<br />
exista El. Sau o parte a Lui este voinţa, iar alta lucru voit El<br />
este <strong>de</strong>ci divizibil. Şi cum <strong>de</strong> nu este şi El, după logica ta, un<br />
produs al voinţei Iar dacă El este Dumnezeu fără să vrea, ce L-a<br />
constrâns să fie Şi cum este El Dumnezeu, dacă a fost<br />
constrâns, şi constrâns nu la altceva, ci chiar să fie Dumnezeu<br />
-Cum <strong>de</strong>ci, zice, S-a născut Fiul<br />
-Cum S-a zidit, dacă într-a<strong>de</strong>văr S-a zidit, după logica ta<br />
Căci şi această chestiune este legată <strong>de</strong> aceeaşi dificultate. Vei<br />
spune, poate, că S-a zidit prin voinţă şi cuvânt. Nu rezolvi însă<br />
întreaga chestiune. Căci cum a avut puterea <strong>de</strong> înfăptuire voinţa<br />
şi cuvântul Îţi rămâne încă să spui. Căci nu aşa se zi<strong>de</strong>şte un<br />
om.<br />
VIII<br />
Cum S-a născut <strong>de</strong>ci Fiul<br />
-Nu ar mai fi mare naşterea Lui, dacă ar fi cuprinsă <strong>de</strong><br />
mintea ta, care nu-ţi cunoşti nici propria naştere, sau ai înţeles<br />
puţin din ea şi numai atât cât îţi este ruşine să spui 220 . Şi apoi<br />
gân<strong>de</strong>şti tu că cunoşti totul Mult te-ai obosi mai înainte ca să<br />
găseşti explicaţiile coagulării germenilor existenţei, ale formării,<br />
ale apariţiei, ale legăturii sufletului cu corpul, ale minţii cu<br />
sufletul, ale cuvântului cu mintea, mişcarea corpului, creşterea<br />
lui, asimilarea hranei, simţirea, memoria, amintirea şi celelalte<br />
din câte eşti alcătuit; şi cum unele din acestea aparţin celor<br />
219<br />
Unele... adică expresiile „cel care voieşte”, „cel care naşte”, „cel care vorbeşte”, iar<br />
altele..., adică expresiile „voinţa”, „naşterea”, „vorba”.<br />
220 Aici se referă la cele câte au loc până să se nască un om.<br />
69
două părţi ale omului, sufletului şi corpului, iar celelalte sunt<br />
împărţite între suflet şi corp şi pe altele le ia unul <strong>de</strong> la celălalt.<br />
Căci însuşirile a căror <strong>de</strong>săvârşire se face mai în urmă, îşi au<br />
legile lor puse <strong>de</strong>odată cu naşterea. Spune care sunt aceste legi<br />
Şi nici atunci să nu filosofezi <strong>de</strong>spre naşterea lui Dumnezeu, că<br />
nu este lucru în afară <strong>de</strong> pericol. Căci dacă cunoşti naşterea ta,<br />
nu o cunoşti neapărat şi pe a lui Dumnezeu; iar dacă nu o<br />
cunoşti nici pe a ta, cum poţi s-o cunoşti pe a lui Dumnezeu<br />
Căci cu cât este mai greu <strong>de</strong> închipuit Dumnezeu <strong>de</strong>cât un om,<br />
cu atât este mai greu <strong>de</strong> înţeles cu mintea şi naşterea <strong>de</strong> sus<br />
<strong>de</strong>cât naşterea ta. Iar dacă pentru că nu este cu putinţă <strong>de</strong><br />
înţeles ea <strong>de</strong> mintea ta, din această pricină crezi tu că nici nu<br />
S-a născut, atunci este vremea să ştergi multe dintre lucrurile<br />
existente pe care nu le-ai înţeles cu mintea şi mai înainte <strong>de</strong><br />
toate pe Dumnezeu Însuşi; căci nu vei putea să spui ce este El,<br />
oricât <strong>de</strong> îndrăzneţ şi oricât <strong>de</strong> plin <strong>de</strong> suflet, ai fi tu când este<br />
vorba <strong>de</strong> lucruri <strong>de</strong> prisos. Aruncă-ţi la o parte vărsăturile şi<br />
<strong>de</strong>spărţirile şi tăierile 221 şi felul tău <strong>de</strong> a gândi, când este vorba<br />
<strong>de</strong> natura necorporală, ca <strong>de</strong>spre un corp, şi poate astfel ai<br />
putea să cugeţi ceva vrednic <strong>de</strong> naşterea lui Dumnezeu. Cum<br />
S-a născut El Căci iarăşi voi striga plin <strong>de</strong> indignare acelaşi<br />
lucru. Naşterea Lui să fie cinstită în tăcere. Mare lucru este<br />
pentru tine să ştii că S-a născut. Cum S-a născut însă, vom fi <strong>de</strong><br />
acord că nu le este dat nici îngerilor, necum ţie să cugeţi. Vrei<br />
să-ţi înfăţişez cum S-a născut S-a născut cum a ştiut Tatăl care<br />
L-a născut şi Fiul care S-a născut. Ce este dincolo <strong>de</strong> acestea,<br />
este ascuns <strong>de</strong> nor, scăpând slabelor ve<strong>de</strong>ri ale minţii tale.<br />
IX<br />
Exista <strong>de</strong>ci Fiul când L-a născut Tatăl, sau nu exista<br />
-Ce aiureli! Asemenea socotinţe se potrivesc cu mine şi cu<br />
tine, care în parte eram, ca Levi, în coapsa lui Avraam 222 , în<br />
parte ne-am născut. Aşa că, într-un fel, fiinţa noastră s-a născut<br />
şi din lucruri care existau şi din lucruri care nu existau 223 ; cu<br />
totul altfel stau lucrurile când este vorba <strong>de</strong> materia primă care,<br />
fără îndoială, este creată din nimic, chiar dacă unii şi-o<br />
221<br />
Revărsări, divi<strong>de</strong>ri, spintecări. Aici face aluzie la josnicia naşterii trupeşti, faţă <strong>de</strong><br />
sublimul şi minunea naşterii dumnezeieşti. La naşterea omenească trebuie ca pruncul<br />
să iasă din pântece, ca substanţa lui să se dividă în oase, nervi, carne, să spintece<br />
membrana care îl învăluie în pântecele mamei, spre a ieşi la iveală.<br />
222<br />
Evr. 7, 10.<br />
223<br />
Din existenţe şi neexistenţe, adică noi am existat mai înainte virtual în coapsa<br />
străbunilor şi <strong>de</strong>-abia mai apoi am existat real.<br />
70
închipuiesc necreată 224 . În cazul Fiului, naşterea Îi coinci<strong>de</strong> cu<br />
existenţa, şi <strong>de</strong> la început, încât un<strong>de</strong> vei pune această întrebare<br />
a ta înconjurată <strong>de</strong> prăpăstii Căci ce este mai vechi <strong>de</strong>cât ceea<br />
ce există <strong>de</strong> la început, pentru ca să punem în acel timp<br />
existenţa sau neexistenţa Fiului Căci şi într-un chip şi în altul<br />
va fi dărâmată expresia „<strong>de</strong> la început”; dacă nu cumva şi Tatăl,<br />
la întrebarea noastră repetată, născut, după socotinţa ta, din<br />
lucruri existente, sau inexistente, să fie în pericolul <strong>de</strong> a exista<br />
<strong>de</strong> două ori, odată preexistând, iar altă dată existând, fie <strong>de</strong> a<br />
păţi acelaşi lucru cu Fiul, adică să fie din lucruri existente, din<br />
cauza neseriozităţii întrebărilor şi clădirilor tale <strong>de</strong> nisip, care nu<br />
rămân în picioare nici la adieri uşoare <strong>de</strong> vânt. Eu însă nu<br />
primesc nici una din aceste alternative şi spun că întrebarea ta<br />
este nelalocul ei, şi nu că răspunsul meu este în încurcătură. Iar<br />
dacă ţi se pare că este necesar ca una din cele două alternative<br />
să spună a<strong>de</strong>vărul în orice chestiune <strong>de</strong> dovedit, primeşte-mi o<br />
mică întrebare: -Timpul este în timp, sau nu este în timp Dacă<br />
<strong>de</strong>ci timpul este în timp, în care timp este el Şi ce este timpul<br />
care există în afară <strong>de</strong> timp Şi cum cuprin<strong>de</strong> timpul Şi dacă<br />
timpul nu este în timp, ce este această straşnică înţelepciune<br />
care introduce un timp netemporal Iar în ce priveşte propoziţia<br />
disjunctivă „acum eu mint” 225 , admite una din alternative,<br />
anume sau că spun a<strong>de</strong>vărul numai, sau că mint, căci nu le vom<br />
admite pe amândouă în acelaşi timp. Dar raţionamentul acesta<br />
nu se poate primi, căci sau cineva va spune a<strong>de</strong>vărul minţind,<br />
sau va minţi spunând a<strong>de</strong>vărul. Este absolut necesar să fie aşa.<br />
Ce este <strong>de</strong>ci <strong>de</strong> mirare, dacă după cum aici cele contrarii merg<br />
împreună, tot aşa şi acolo să fie false ambele premise şi astfel<br />
înţeleptul tău argument să fie dovedit a fi fără <strong>de</strong> minte Mai<br />
<strong>de</strong>zleagă-mi încă o enigmă: erai <strong>de</strong> faţă cu tine însuţi când te<br />
năşteai Iar acum este <strong>de</strong> faţă cu tine însuţi Sau nici una, nici<br />
alta Căci dacă şi erai şi eşti <strong>de</strong> faţă cu tine însuţi, ca cine erai<br />
<strong>de</strong> faţă şi cu cine erai <strong>de</strong> faţă Şi cum tu care erai unul, v-aţi<br />
făcut doi Iar dacă nu este nici una nici alta din cele spuse, cum<br />
te separi <strong>de</strong> tine însuţi Şi care este cauza separării<br />
-Dar este ceva stupid, zici tu, să cercetăm cu curiozitate,<br />
când e vorba <strong>de</strong> o singură persoană, dacă este sau nu <strong>de</strong> faţă cu<br />
224<br />
Este vorba <strong>de</strong> Platon, în Timeus, şi <strong>de</strong> Aristotel.<br />
225<br />
Sofisma „eu mint acum” se cre<strong>de</strong> a fi luată <strong>de</strong> <strong>Nazianz</strong> din Alexandru Afrodisaeus<br />
(Elias). Billius spune că lucrul se ve<strong>de</strong> şi la Ieronim, în Epist. ad. Ocean., un<strong>de</strong> spune<br />
căsieşi aminteşte <strong>de</strong> sofisma „Si mentiris, idque vere dicis, mentiris”.<br />
71
ea însăşi, căci aceste lucruri se spun când este vorba <strong>de</strong> alţii, nu<br />
când este vorba <strong>de</strong> sine însuşi.<br />
-Este mai stupid, bine s-o ştii, să cauţi să pui în discuţie<br />
chestiunea dacă Cel născut dintru început era sau nu era<br />
înainte <strong>de</strong> naştere. Căci un astfel <strong>de</strong> raţionament se potriveşte în<br />
cazul lucrurilor <strong>de</strong>spărţite prin timp.<br />
X<br />
Dar, zice, nu este unul şi acelaşi lucru „nenăscutul” şi<br />
„născutul”.<br />
-Dacă aşa stau lucrurile acestea, nici Fiul nu este unul şi<br />
acelaşi lucru cu Tatăl. Că raţionamentul acesta, evi<strong>de</strong>nt, aruncă<br />
afară din Dumnezeire pe Fiul, la ce s-o mai spunem Căci dacă<br />
însuşirea <strong>de</strong> „nenăscut” este fiinţa în sine a lui Dumnezeu,<br />
însuşirea <strong>de</strong> „născut” nu este fiinţa Lui. Şi dacă e una, nu mai e<br />
alta. Ce argument va sta împotrivă Alege aşadar pe oricare vrei<br />
din cele două nelegiuiri, o <strong>de</strong>şertule teolog, dacă te-ai străduit să<br />
fii cu totul nelegiut. Apoi, cum spui că „nenăscutul” şi „născutul”<br />
nu sunt una şi aceeaşi Dacă însă prin aceste vorbe înţelegi pe<br />
cel necreat şi pe cel creat, atunci sunt şi eu <strong>de</strong> aceeaşi părere cu<br />
tine. Căci nu este unul şi acelaşi lucru, în ce priveşte natura, cel<br />
fără <strong>de</strong> început cu cel creat. Iar dacă spui că „născătorul” şi<br />
„născutul” nu sunt una şi aceeaşi, nu este spus cu dreptate,<br />
căci este cu <strong>de</strong>săvârşire necesar să fie unul şi acelaşi lucru; căci<br />
aceasta este natura celui care a născut şi a celui născut, în ce<br />
priveşte natura, născutul să fie una şi aceeaşi cu născătorul.<br />
Sau astfel iarăşi:<br />
-Cum înţelegi tu însuşirile <strong>de</strong> nenăscut şi <strong>de</strong> născut Căci<br />
dacă prin acestea înţelegi însăşi nenaşterea şi naşterea, nu sunt<br />
unul şi acelaşi lucru; iar dacă înţelegi pe cei cărora le aparţin<br />
acestea, cum <strong>de</strong> nu sunt ei unul şi acelaşi Căci şi neînţelepciunea<br />
şi înţelepciunea 226 între ele nu sunt unul şi acelaşi<br />
lucru, dar se referă la unul şi acelaşi om şi nu taie fiinţa în<br />
două, ci se taie ele în două, cu privire la una şi aceeaşi fiinţă.<br />
Sau şi nemurirea şi nerăutatea şi nestricăciunea sunt fiinţă a lui<br />
226<br />
Înţelepciunea şi neîntelepciunea, raportate la doi oameni, unul înţelept şi altul<br />
neînţelept, <strong>de</strong>şi <strong>de</strong>osebiţi din punct <strong>de</strong> ve<strong>de</strong>re al <strong>de</strong>numirii, sunt unul şi acelaşi lucru din<br />
punct <strong>de</strong> ve<strong>de</strong>re al naturii. În cazul termenilor „nenăscut” şi „născut”, raportaţi la Tatăl şi<br />
la Fiul, ei nu arată <strong>de</strong>cât o <strong>de</strong>osebire <strong>de</strong>nominativă, sau <strong>de</strong> proprie însuşire, şi nu <strong>de</strong><br />
natură, Tatăl şi Fiul fiind <strong>de</strong>ofiinţă. Termenii <strong>de</strong> „neînţelept” şi „înţelept” şi cei <strong>de</strong><br />
„nenăscut” şi „născut” nu taie în două fiinţa sau natura, spre a forma două fiinţe<br />
<strong>de</strong>osebite, fiindcă atunci ar urma ca şi celelalte atribute: nemurirea, nerăutatea,<br />
nestricăciunea, să fie fiinţe ale lui Dumnezeu, făcând astfel mai mulţi Dumnezei. Nu<br />
<strong>de</strong>spart <strong>de</strong>ci natura lui Dumnezeu în două naturi <strong>de</strong>osebite, ci se separă ele, tăindu-se<br />
în jurul uneia şi aceleiaşi naturi a lui Dumnezeu.<br />
72
Dumnezeu Dacă însă este aşa, atunci vor fi multe fiinţe ale lui<br />
Dumnezeu, şi nu una, sau Dumnezeirea este compusă din ele,<br />
căci dacă sunt fiinţe, nu sunt necompuse.<br />
XI<br />
Aceste lucruri ei nu le spun însă, căci sunt comune şi<br />
altora 227 . Ceea ce aparţine însă numai lui Dumnezeu şi ceea ce<br />
este propriu Lui este fiinţa. Căci cei care aduc învăţătura că şi<br />
materia şi i<strong>de</strong>ea sunt nenăscute nu ar admite că însuşirea <strong>de</strong><br />
nenăscut aparţine numai lui Dumnezeu 228 . Căci să întin<strong>de</strong>m mai<br />
<strong>de</strong>parte întunericul maniheilor 229 . Fie numai a lui Dumnezeu<br />
însuşirea <strong>de</strong> nenăscut. Dar ce este Adam Nu este el o plasmă a<br />
lui Dumnezeu<br />
-Ba chiar prea, vei zice tu.<br />
-Este <strong>de</strong>ci numai el om<br />
-Nici<strong>de</strong>cum.<br />
sieşi <strong>de</strong> ce<br />
-Fiindcă plasma nu este omenire, căci este om şi cel care s-a<br />
născut.<br />
-La fel nici cel nenăscut nu este singur Dumnezeu 230 , <strong>de</strong>şi<br />
însuşirea aceasta este proprie numai Tatălui. În consecinţă,<br />
admite că şi Cel născut este Dumnezeu, căci este din<br />
Dumnezeu, chiar dacă eşti foarte iubitor al termenului <strong>de</strong><br />
născut. Apoi cum spui tu că fiinţa lui Dumnezeu este nu<br />
afirmarea a ceea ce este El, ci înlăturarea a ceea ce nu este El 231<br />
Căci însuşirea <strong>de</strong> nenăscut arată că nu-I aparţine naşterea, nu<br />
însă ce este El în ce priveşte natura Lui şi nici ce aparţine prin<br />
natură Celui care nu are naştere. Ce este <strong>de</strong>ci fiinţa lui<br />
Dumnezeu E treaba nebuniei tale să întrebi, a ta care te ocupi<br />
227<br />
Sunt adică comune şi îngerilor, căci şi îngerii sunt nemuritori, lipsiţi <strong>de</strong> răutate şi<br />
nestricăcioşi.<br />
228<br />
Aici vizează pe platonişti.<br />
229<br />
Maniheii, susţinând existenţa a două principii în luptă între ele, binele şi răul, din care<br />
izvorăsc lumina şi întunericul, afirmau astfel că şi „întunericul” este nenăscut.<br />
230<br />
Logica este constrângătoare. Se spunea că însuşirea proprie a lui Dumnezeu este<br />
nenaşterea, <strong>de</strong>ci numai nenăscutul este Dumnezeu, excluzând astfel pe Fiul din<br />
Dumnezeire. Replica este şi aici limpe<strong>de</strong>: Adam nu a fost născut <strong>de</strong> nimeni, ci plăsmuit,<br />
singur <strong>de</strong> Dumnezeu. Aceasta nu înseamnă însă că numai el este om, fiindcă a fi om nu<br />
înseamnă a fi plăsmuit, ci om este şi Set şi toţi cei născuţi din el şi din Eva. Tot aşa şi<br />
„născutul” este Dumnezeu, chiar dacă termenul <strong>de</strong> „nenăscut” este însuşirea proprie<br />
numai a Tatălui. Este Dumnezeu şi „născutul”, ca Unul care din Tatăl S-a născut.<br />
231<br />
Elias comentează astfel: „după cum când zicem că Dumnezeu este nenăscut,<br />
nemuritor, nestricăcios, nu zicem ce anume este El, ci ceea ce nu este El. Ceea ce se<br />
spune însă <strong>de</strong>spre Dumnezeu în mod afirmativ, nu indică natura Lui, adică când<br />
spunem că El este bun, că este drept, că este înţelept. Vezi şi a doua Cuvântare,<br />
capitolul IX.<br />
73
atât <strong>de</strong> mult şi <strong>de</strong> nenaştere. Pentru noi însă fiinţa lui<br />
Dumnezeu rămâne lucru mare, chiar dacă cumva Îl vom<br />
cunoaşte şi mai în urmă, când ni se va risipi întunericul minţii şi<br />
<strong>de</strong>sişul cărnii 232 , cum este făgăduinţa Celui nemincinos 233 .<br />
Aceasta s-o cugete <strong>de</strong>ci şi s-o nădăjduiască cei care s-au<br />
curăţit în ve<strong>de</strong>rea acestui lucru 234 . Noi însă atât vom îndrăzni să<br />
spunem, că, dacă pentru Tatăl e mare lucru faptul că nusieşi are<br />
început <strong>de</strong> nicăieri 235 , nu mai puţin este pentru Fiul faptul <strong>de</strong> a<br />
se fi născut dintr-un astfel <strong>de</strong> Tată. Căci aşa se face părtaş şi la<br />
slava Celui necauzat, fiindcă este din Cel necauzat şi se adaugă<br />
şi faptul acesta atât <strong>de</strong> mare al naşterii şi aşa <strong>de</strong> venerat pentru<br />
cei care nu zboară cu mintea prea aproape <strong>de</strong> pământ şi care nu<br />
au un cuget material.<br />
XII<br />
Dar, obiectează ei, dacă în privinţa fiinţei, Fiul este una şi<br />
aceeaşi cu Tatăl, iar Tatăl este „nenăscut”, atunci va fi<br />
„nenăscut” şi Fiul.<br />
-Aşa e, dacă însuşirea <strong>de</strong> „nenăscut” este fiinţa lui<br />
Dumnezeu, ca să fie o nemaipomenită amestecare „născutnenăscut”.<br />
Dacă însă <strong>de</strong>osebirea între ei este în privinţa fiinţei,<br />
<strong>de</strong> ce vorbeşti <strong>de</strong>spre acest lucru ca <strong>de</strong>spre ceva temeinic Sau şi<br />
tu eşti tată al tatălui tău, ca să nu rămână nimic propriu al<br />
tatălui tău, <strong>de</strong> vreme ce esti una şi aceeaşi cu el în ce priveşte<br />
fiinţa Sau este limpe<strong>de</strong> că proprietatea aceasta a lui rămânând<br />
neclintită, vom cerceta-o în vreun fel Că nu sunt unul şi acelaşi<br />
lucru cuvintele „nenăscut” şi „Dumnezeu”, ai putea s-o ştii <strong>de</strong><br />
aici: dacă ele ar fi unul şi acelaşi lucru, ar trebui negreşit ca, <strong>de</strong><br />
vreme ce „Dumnezeu” este Dumnezeul unora, să fie şi<br />
„nenăscutul” Dumnezeu al unora; sau, fiindcă „nenăscutul” nu<br />
este Dumnezeul nimănui, să nu fie nici „Dumnezeu” Dumnezeul<br />
unora. Căci cele care sunt cu <strong>de</strong>săvârşire <strong>de</strong>opotrivă se<br />
manifestă şi la fel. Dar, într-a<strong>de</strong>văr, „nenăscutul” nu este<br />
Dumnezeu al unora, căci al cărora va fi Şi Dumnezeu este<br />
Dumnezeu al unora, căci este al tuturor. Cum ar fi <strong>de</strong>ci unul şi<br />
acelaşi lucru cuvintele „Dumnezeu” şi „nenăscut” Şi iarăşi,<br />
fiindcă „nenăscutul” şi „născutul” sunt lucruri opuse între ele,<br />
cum sunt averea şi lipsa, e necesar să fie introduse şi fiinţe care<br />
stau în opoziţie între ele, lucru care nu a fost admis <strong>de</strong> nimeni.<br />
232<br />
I Cor. 13, 12; I Ioan 3, 2.<br />
233<br />
Tit 1, 2.<br />
234<br />
Vezi Cuvântarea a doua, XII.<br />
235 Vezi Cuvântarea a patra, VII.<br />
74
Sau, fiindcă iarăşi averile sunt anterioare lipsurilor şi lipsurile<br />
sunt suprimări ale averilor, trebuie să admitem că fiinţa Fiului<br />
nu numai că este mai veche <strong>de</strong>cât fiinţa Tatălui, dar şi că ea este<br />
suprimată <strong>de</strong> către Tatăl, cât se poate <strong>de</strong>duce din ipotezele tale.<br />
XIII<br />
Ce argument mai au ei din cele pe care le socotesc <strong>de</strong><br />
neînvins Că poate în cele din urmă ar da fuga la el, cum este<br />
argumentul că, dacă Dumnezeu nu a încetat să nască, naşterea<br />
este neterminată. Şi când va înceta să nască Iar dacă a încetat<br />
să nască, negreşit că a şi început să nască. Iarăşi cei corporali<br />
gân<strong>de</strong>sc corporal. Eu însă, dacă naşterea Îi este veşnică sau nu,<br />
nu spun încă, până ce nu voi cerceta mai amănunţit locul acesta<br />
din Scriptură: „Mă naşte mai înainte <strong>de</strong> toate colinele” 236 . Nu văd<br />
însă care este necesitatea argumentului. Căci dacă, după<br />
socotinţa lor, a început cândva lucrul care avea să înceteze, nu a<br />
început nici<strong>de</strong>cum ceea ce nu avea să înceteze. Ce vor <strong>de</strong>clara<br />
<strong>de</strong>ci <strong>de</strong>spre suflet sau <strong>de</strong>spre natura îngerească Dacă a început,<br />
va şi înceta, iar dacă nu va înceta, este limpe<strong>de</strong> că, potrivit<br />
socotinţei lor, nici nu a început. Însă sigur este că şi a început<br />
să existe şi că şi nu va înceta să existe. Deci, după<br />
raţionamentul lor, nu a început să existe ceea ce va înceta să<br />
existe.<br />
Învăţătura noastră este <strong>de</strong>ci aceasta: după cum este o<br />
singură <strong>de</strong>finiţie a calului şi a boului şi a omului şi a fiecărei<br />
fiinţe din acelaşi gen, şi orice fiinţă care face parte din <strong>de</strong>finiţie<br />
este numită la propriu, iar cea care nu este cuprinsă în <strong>de</strong>finiţie,<br />
aceasta sau nu este numită, sau nu este numită la propriu, tot<br />
aşa există şi o singură fiinţă şi o natură şi o <strong>de</strong>numire a lui<br />
Dumnezeu, chiar dacă prin unele cugetări <strong>de</strong>osebite 237 se<br />
<strong>de</strong>osebesc şi numirile Lui, şi ceea ce este numit la propriu, aceea<br />
şi este Dumnezeu; iar ceea ce este El după natura Lui, aceea se<br />
numeşte şi în a<strong>de</strong>văr, dacă pentru noi a<strong>de</strong>vărul nu constă în<br />
numiri, ci în realitatea lucrurilor. Aceştia însă, temându-se<br />
parcă să nu pună în mişcare toate împotriva a<strong>de</strong>vărului,<br />
mărturisesc, e drept, când sunt constrânşi <strong>de</strong> cuvântul<br />
Scripturii şi <strong>de</strong> mărturii, că Fiul este Dumnezeu, însă un<br />
Dumnezeu pe cale <strong>de</strong> omonimie şi numai părtaş al <strong>de</strong>numirii <strong>de</strong><br />
Dumnezeu.<br />
XIV<br />
236<br />
Pild. 8, 25.<br />
237 Adică termenii Tatăl, Fiul şi Sfântul Duh.<br />
75
Când le vom obiecta însă, la rândul nostru: Ce <strong>de</strong>ci Nu este<br />
Fiul Dumnezeu la propriu, după cum animalul pictat nu este<br />
animal la propriu Cum mai este El <strong>de</strong>ci Dumnezeu, dacă nu<br />
este Dumnezeu la propriu Dar ce împiedică, răspund ei, ca<br />
acestea să fie şi omonime şi să fie numite şi una şi alta la<br />
propriu Şi ne vor înfăţişa câinele <strong>de</strong> uscat şi pe cel <strong>de</strong> mare,<br />
care sunt şi omonimi şi numiţi cu numiri proprii (căci este şi o<br />
specie <strong>de</strong> felul acesta între omonime) şi fie chiar şi orice altă<br />
fiinţă care se foloseşte <strong>de</strong> aceeaşi <strong>de</strong>numire şi este părtaşă<br />
<strong>de</strong>opotrivă cu aceasta la această <strong>de</strong>numire, chiar dacă este<br />
<strong>de</strong>osebită după natură. Dar acolo, prea bunule om, când pui<br />
două naturi <strong>de</strong>osebite, sub una şi aceeaşi <strong>de</strong>numire, nu o aduci<br />
pe una mai prestantă <strong>de</strong>cât alta şi nici pe una mai întâi, iar pe<br />
alta mai pe urmă şi nici pe una ca mai mult, iar pe una ca mai<br />
puţin <strong>de</strong>cât ceea ce se spune că este. Într-a<strong>de</strong>văr nu s-a adăugat<br />
ceva care să le ofere această necesitate; căci nu este acesta mai<br />
câine, iar acela mai puţin câine <strong>de</strong>cât celălalt câine, adică<br />
câinele <strong>de</strong> mare <strong>de</strong>cât cel <strong>de</strong> uscat, sau câinele <strong>de</strong> uscat, la<br />
rându-i, <strong>de</strong>cât cel <strong>de</strong> mare Căci <strong>de</strong> ce, sau pentru care raţiune<br />
ar fi aşa Dar comunitatea <strong>de</strong>numirii este acolo în lucruri egale<br />
în cinstire şi <strong>de</strong>osebite între ele. Aici însă, adăugând lui<br />
Dumnezeu venerarea şi fiinţa mai presus <strong>de</strong> orice fiinţă şi<br />
natură, lucru care este propriu numai lui Dumnezeu, şi parcă<br />
natură a Dumnezeirii, apoi atribuind această proprietate Tatălui,<br />
iar pe Fiul lipsindu-L <strong>de</strong> ea şi supunându-L Tatălui, şi<br />
rezervându-i locul <strong>de</strong> al doilea în ce priveşte cinstirea şi<br />
închinarea, chiar dacă Îi dăruieşti prin silabe egalitatea cu Tatăl,<br />
în fapt trunchezi Dumnezeirea şi treci cu răutate <strong>de</strong> la omonimia<br />
care are egalitatea, la cea care nu leagă la un loc pe cele egale<br />
între ele. Încât, pentru tine, omul pictat şi omul viu se apropie<br />
mai mult <strong>de</strong> închipuirea Dumnezeirii, <strong>de</strong>cât câinii din exemplul<br />
<strong>de</strong> faţă. Sau dă-le la amândoi, atât comunitatea <strong>de</strong>numirii, cât şi<br />
egala cinstire a naturilor, chiar dacă le prezinţi ca <strong>de</strong>osebite; şi<br />
ţi-ai dărâmat câinii pe care-i născocisei 238 , pentru dovedirea<br />
inegalităţii Tatălui cu Fiul. Căci care este folosul omonimiei,<br />
dacă nu ar avea egalitatea <strong>de</strong> cinstire cei care sunt prezentaţi <strong>de</strong><br />
tine ca <strong>de</strong>osebiţi Căci nu ca să arăţi egalitatea <strong>de</strong> cinstire, ci<br />
neegalitatea, ai dat tu fuga la omonimie şi la câini. Cum ar putea<br />
<strong>de</strong>ci fi cineva dovedit mai mult că se luptă cu sine însuşi şi cu<br />
Dumnezeirea<br />
238<br />
Adică a spulberat, a dărâmat susţinerea argumentării cu cei doi câini, legaţi la un loc<br />
cu lanţul logicii subtile, pentru dovedirea inegalităţii <strong>de</strong> natură a Tatălui şi a Fiului.<br />
76
XV<br />
Iar dacă noi am zice că după cauză Tatăl este mai mare<br />
<strong>de</strong>cât Fiul, iar ei ar adăuga premisa că ea este arătătoarea<br />
naturii, apoi ar trage concluzia că Tatăl este mai mare <strong>de</strong>cât Fiul<br />
prin natură, eu nu ştiu pentru cine fac acest paralogism: pentru<br />
ei înşişi, sau pentru cei cărora le este adresat cuvântul. Căci nu<br />
pur şi simplu ceea ce se spune <strong>de</strong>spre cineva va fi spus şi <strong>de</strong>spre<br />
ceea ce îi este supus; ci este limpe<strong>de</strong> <strong>de</strong> cine este vorba şi ce<br />
anume se spune. Fiindcă, cine mă împiedică ca şi eu, formulând<br />
premisa că „Tatăl este mai mare <strong>de</strong>cât Fiul după natură”, apoi<br />
adăugând premisa că „dar după natură nu este absolut mai<br />
mare, nici Tată”, să trag <strong>de</strong> aici concluzia că „mai marele nu este<br />
absolut mai mare”, sau că „Tatăl nu este absolut Tată” Iar dacă<br />
vrei în felul acesta: „Dumnezeu este fiinţă; fiinţa nu este însă<br />
neapărat Dumnezeu”, trage concluzia care urmează <strong>de</strong> aici:<br />
„Dumnezeu nu este neapărat Dumnezeu”. Socotesc însă că<br />
paralogismul acesta porneşte <strong>de</strong> la condiţionat la absolut, după<br />
cum este obiceiul celor care vorbesc în termeni tehnici <strong>de</strong>spre<br />
aceste lucruri. Căci, în timp ce noi atribuim expresia „mai mare”<br />
naturii cauzei, ei atribuie i<strong>de</strong>ea <strong>de</strong> „mai mare” naturii, după<br />
cum, dacă şi noi am spune că „cutare este un om mort”, ei ar<br />
adăuga că „este un om <strong>de</strong>ci”.<br />
XVI<br />
Dar cum să trecem <strong>de</strong>grabă pe lângă lucrul acela, care cu<br />
nimic nu este mai puţin vrednic <strong>de</strong> admiraţie <strong>de</strong>cât cele spuse<br />
până acum – Tatăl, zice, este un nume <strong>de</strong> fiinţă sau un nume<br />
<strong>de</strong> energie, la gândul <strong>de</strong> a ne lega <strong>de</strong> amândouă părţile. Anume,<br />
dacă vom spune că este un nume <strong>de</strong> fiinţă, vom conveni că Fiul<br />
este <strong>de</strong> o altă fiinţă <strong>de</strong>cât Tatăl; fiindcă una este fiinţa lui<br />
Dumnezeu, iar pe aceasta, după socotinţa lor, a luat-o mai<br />
dinainte Tatăl; iar dacă vom spune că este un nume <strong>de</strong> energie,<br />
vom mărturisi limpe<strong>de</strong> că Fiul este o creatură, nu născut. Căci<br />
un<strong>de</strong> este cel care pune în mişcare, acolo este neapărat şi lucrul<br />
mişcat. Şi cum <strong>de</strong> este unul şi acelaşi lucru făptura cu Făcătorul<br />
ei, vor spune că se miră. M-aş bucura din cale afară şi <strong>de</strong><br />
distincţia făcută <strong>de</strong> voi, dacă ar trebui cu necesitate ca din două<br />
alternative să admitem pe una, ci nu ca, fugând <strong>de</strong> cele două, să<br />
o spunem pe a treia ca mai a<strong>de</strong>vărată, căci, prea înţelepţiţilor,<br />
Tatăl nu este nici nume <strong>de</strong> fiinţă, nici nume <strong>de</strong> energie, ci este<br />
un nume <strong>de</strong> relaţie şi <strong>de</strong> arătare cum este Tatăl faţă <strong>de</strong> Fiul şi<br />
Fiul faţă <strong>de</strong> Tatăl. Căci, după cum la noi oamenii <strong>de</strong>numirile<br />
acestea arată legătura <strong>de</strong> naştere şi înrudire dintre tată şi fiu, tot<br />
77
aşa şi în Dumnezeire ele arată <strong>de</strong>ofiinţimea Născutului cu<br />
Născătorul Lui. Dar fie, să admitem, <strong>de</strong> dragul vostru, că Tatăl<br />
este şi un nume <strong>de</strong> fiinţă; în ipoteza aceasta, El va aduce pe Fiul<br />
împreună cu El, nu-L va înstrăina, conform sensurilor comune<br />
şi puterii acestor numiri. Fie şi nume <strong>de</strong> energie, dacă crezi tu;<br />
nici aşa nu ne veţi încolţi; căci prin aceasta ar produce Însuşi pe<br />
Cel <strong>de</strong>ofiinţă cu El, <strong>de</strong>şi <strong>de</strong> altfel ar fi nelalocul ei socotinţa<br />
termenului <strong>de</strong> energie cu privire la acest lucru. Vezi cum scăpăm<br />
<strong>de</strong> întortochelile voastre, chiar când vreţi să vă luptaţi cu<br />
răutate Dar, după ce am cunoscut invincibilitatea ta în<br />
raţionamente şi în întortocheli, să-ţi ve<strong>de</strong>m şi puterea pe care o<br />
tragi din dumnezeieştile cuvântări, dacă cumva ne vei putea<br />
convinge şi din această latură.<br />
XVII<br />
Căci noi am luat şi predicăm Dumnezeirea Fiului din marile<br />
şi înaltele graiuri ale Scripturii. Care anume sunt acestea<br />
Dumnezeu, Cuvântul, <strong>de</strong> la început, <strong>de</strong>odată cu începutul,<br />
începutul. „La început era Cuvântul şi Cuvântul era la<br />
Dumnezeu şi Dumnezeu era Cuvântul” 239 , şi: „Cu Tine era<br />
începutul” 240 , şi: „Cel care o cheamă pe ea început din<br />
generaţii” 241 . Iar fiindcă este Fiul Unul-Născut: „Fiul Unul-<br />
Născut, care este în sânul Tatălui, acela Însuşi a povestit” 242 .<br />
Cale, a<strong>de</strong>văr, viaţă, lumină: „Eu sunt calea şi a<strong>de</strong>vărul şi<br />
viaţa” 243 , şi: „Eu sunt lumina lumii” 244 . Înţelepciune, putere:<br />
„Hristos, puterea lui Dumnezeu şi înţelepciunea lui<br />
Dumnezeu” 245 . Strălucire, caracter, icoană, pecete: „Care fiind<br />
strălucirea slavei” 246 ; şi: „Caracter al ipostazei Lui” 247 ; şi: „Icoană<br />
a bunătăţii” 248 , şi: „Căci pe Acesta L-a pecetluit Tatăl<br />
Dumnezeu” 249 . Domn împărat, Cel ce este, Cel atotputernic: „A<br />
plouat Domnul foc <strong>de</strong> la Domnul” 250 , şi: „Toiag <strong>de</strong> dreptate,<br />
239<br />
Ioan 1, 1.<br />
240<br />
Vezi Sfânta Scriptură (nota din traducerea originală, adică Ps. 110, 3, nu e bună).<br />
241<br />
Is. 41, 4.<br />
242<br />
Ioan 1, 18.<br />
243<br />
Ioan 14, 6.<br />
244<br />
Ioan 8, 12.<br />
245<br />
I Cor. 1, 24.<br />
246<br />
Evr. 1, 3.<br />
247<br />
Înţel. 6, 26.<br />
248<br />
Înţel. 6, 26.<br />
249<br />
Ioan 6, 27.<br />
250 Fac. 19, 24.<br />
78
toiagul împărăţiei tale” 251 , şi: „Cel ce este şi Cel ce era şi Cel care<br />
va veni şi Cel atotputernic” 252 . Este limpe<strong>de</strong> că aceste <strong>de</strong>numiri<br />
<strong>de</strong>spre Fiul sunt spuse, şi altele câte au aceeaşi virtute cu aceste<br />
<strong>de</strong>numiri, dintre care niciuna nu este adăugată nici survenită<br />
mai în urmă Fiului, sau Duhului, precum nici însuşi Tatălui.<br />
Căci <strong>de</strong>săvârşirea nu vine din adăugire. Căci nu a fost un timp<br />
când Tatăl era fără <strong>de</strong> Cuvântul; nici nu a fost un timp când să<br />
nu fie a<strong>de</strong>vărat, sau lipsit <strong>de</strong> înţelepciune, sau lipsit <strong>de</strong> putere,<br />
sau lipsit <strong>de</strong> viaţă, sau <strong>de</strong> strălucire sau <strong>de</strong> bunătate.<br />
XVIII<br />
Faţă <strong>de</strong> acestea, tu numără-mi vorbele lipsei tale <strong>de</strong><br />
ju<strong>de</strong>cată, anume: „Dumnezeul meu şi Dumnezeul vostru” 253 ;<br />
„mai mare” 254 ; „a zidit” 255 ; „a făcut” 256 ; „a sfinţit” 257 ; iar dacă vrei,<br />
şi vorbele „sclav” 258 şi „supus” 259 ; „a dat” 260 ; „a învăţat” 261 ; „a<br />
primit poruncă” 262 ; „a fost trimis” 263 ; „nu poate să facă ceva <strong>de</strong> la<br />
sine” 264 , sau „să voiască” 265 ; şi încă şi aceste cuvinte:<br />
„neştiinţa” 266 , „supunerea” 267 , „rugăciunea” 268 , „întrebarea” 269 ,<br />
„progresarea” 270 , „<strong>de</strong>săvârşirea” 271 . Adaugă aici, <strong>de</strong> vrei, şi pe cele<br />
care sunt mai umile <strong>de</strong>cât acestea: „somnul” 272 , „flămânzirea” 273 ,<br />
251<br />
Ps. 44, 8.<br />
252<br />
Apoc. 1, 4, 8; 4, 8; 11, 17; 16, 5.<br />
253<br />
Ioan 20, 17.<br />
254<br />
Ioan 14, 28.<br />
255<br />
Pild. 8, 22.<br />
256<br />
Fapt. 2, 36.<br />
257<br />
Ioan 10, 36.<br />
258<br />
Is. 42, 1; Fil. 2, 7.<br />
259<br />
Fil. 2, 8.<br />
260<br />
Ioan 18, 9: „Dintre aceia pe care Mi i-ai dat, nu am pierdut din ei niciunul”.<br />
261<br />
Evr. 5, 8.<br />
262<br />
Ioan 15, 10.<br />
263<br />
Ioan 5, 36; 20, 21.<br />
264<br />
Ioan 5, 19.<br />
265<br />
Mat. 20, 23.<br />
266<br />
Mat. 24, 36.<br />
267<br />
Ioan. 5, 30.<br />
268<br />
Mat. 14, 23.<br />
269<br />
Ioan 9, 35.<br />
270<br />
Luc. 2, 52.<br />
271<br />
I<strong>de</strong>m.<br />
272<br />
Mat. 8, 24.<br />
273 Mat. 21, 18.<br />
79
„obosirea” 274 , „lăcrimarea” 275 , „zbuciumul” 276 , „darea în lături” 277 .<br />
Dar poate că ai batjocori şi crucea şi moartea Lui. Căci scularea<br />
Lui din morţi şi înălţarea la cer mi se pare că ai <strong>de</strong> gând să le<br />
treci cu ve<strong>de</strong>rea, fiindcă în acestea se găseşte şi ceva favorabil<br />
nouă. Dar încă multe cuvinte ai putea să aduni, pe lângă<br />
acestea, dacă ai vrea să alcătuieşti Dumnezeul tău omonim şi<br />
nescripturistic, pentru noi însă a<strong>de</strong>vărat şi <strong>de</strong> o egală cinstire cu<br />
Tatăl. Căci nu este greu lucru, ca, urmărind pe fiecare din aceste<br />
cuvinte în parte, să-l interpretezi şi cu gândul cel mai evlavios şi<br />
să-ţi lămureşti şi piedica <strong>de</strong> care te loveşti în Scripturi, dacă cu<br />
a<strong>de</strong>vărat te-ai lovi acolo <strong>de</strong> vreo piedică, şi nu faci rău <strong>de</strong><br />
bunăvoie. Ca să rezum însă într-un cuvânt, vorbele mai înalte<br />
atribuie-le Dumnezeirii şi naturii mai presus <strong>de</strong>cât patimile şi<br />
<strong>de</strong>cât corpul, iar pe cele mai umile atribuindu-le Celui alcătuit şi<br />
care S-a golit pentru tine şi care S-a întrupat şi, fără să zicem o<br />
vorbă mai urâtă, care S-a făcut om, apoi care S-a şi înălţat la<br />
cer, pentru ca tu, dărâmând caracterul trupesc şi pe pământ al<br />
învăţăturilor tale, să înveţi să fii mai înalt şi să te urci împreună<br />
cu Dumnezeirea şi să nu te mai opreşti la cele văzute, ci să te<br />
urci împreună cu cele înţelegătoare şi să cunoşti, pe <strong>de</strong>oparte,<br />
raţiunea naturii Sale, iar pe <strong>de</strong> alta raţiunea iconomiei Sale.<br />
XIX<br />
Căci Acesta, pe care-L dispreţuieşti tu acum, era cândva şi<br />
era mai presus <strong>de</strong> tine; Cel care acum e om, era şi necompus;<br />
ceea ce era, a rămas mai <strong>de</strong>parte, iar ceea ce nu era, a luat<br />
asuprasieşi. La început era necauzat, căci care ar fi cauza lui<br />
Dumnezeu Dar şi mai în urmă S-a făcut dintr-o cauză. Iar<br />
această cauză era ca să te mântuiască pe tine batjocoritorul Lui,<br />
care pentru aceasta cercetezi cu dispreţ Dumnezeirea, fiindcă a<br />
luat asuprasieşi grosimea ta carnală, unindu-se cu carnea prin<br />
mijlocirea minţii şi Dumnezeu făcându-se Omul <strong>de</strong> jos, după ce<br />
omul s-a amestecat cu Dumnezeu şi s-a făcut una, biruind<br />
natura mai tare, pentru ca eu să mă fac într-atât Dumnezeu, cât<br />
s-a făcut el om. S-a născut, dar se şi născuse; din femeie, dar şi<br />
din Fecioară. Lucrul acesta este omenesc, acela este<br />
dumnezeiesc. Fără tată <strong>de</strong> aici, fără mamă <strong>de</strong> acolo. Tot acest<br />
fapt aparţine Dumnezeirii 278 . A fost purtat în pântece, dar a fost<br />
274<br />
Ioan 11, 35.<br />
275<br />
Ioan, 2, 15.<br />
276<br />
Luc. 19, 45.<br />
277<br />
Ioan 10, 39-40.<br />
278 Luc. 1, 41.<br />
80
cunoscut <strong>de</strong> profetul; care şi el era purtat în pântece, şi care a<br />
tresăltat în faţa Cuvântului, din pricina Căruia s-a născut. A fost<br />
înfăşat în scutece, dar <strong>de</strong>sface giulgiurile înmormântării 279 , când<br />
învie. A fost culcat în iesle, dar a fost slăvit <strong>de</strong> îngeri 280 şi vestit<br />
<strong>de</strong> stea şi adorat <strong>de</strong> magi. Cum te poticneşti <strong>de</strong> ceea ce se ve<strong>de</strong><br />
cu ochii, neintuind ceea ce poate fi cuprins cu mintea A fugit în<br />
Egipt, e drept, dar a pus pe fugă erorile egiptenilor 281 . Nu a avut<br />
chip, nici frumuseţe la iu<strong>de</strong>i 282 , dar pentru David era la<br />
frumuseţe ca nimeni altul între fiii oamenilor, dar pe munte<br />
străluceşte ca lumina fulgerului şi se face mai strălucitor <strong>de</strong>cât<br />
soarele, făcându-se iniţiator al strălucirii din lumea viitoare.<br />
XX<br />
A fost botezat 283 ca un om, dar a <strong>de</strong>zlegat păcatele ca un<br />
Dumnezeu 284 , nu pentru că avea nevoie <strong>de</strong> curăţire El Însuşi ci<br />
pentru ca să sfinţească apele. A fost ispitit ca un om, dar a biruit<br />
ca un Dumnezeu 285 , dar porunceşte să avem curaj, ca unul care<br />
a biruit lumea. A flămânzit 286 , dar a hrănit mii <strong>de</strong> oameni, dar<br />
este pâine vie şi cerească 287 . A însetat, dar a strigat: „Dacă<br />
însetează cineva, să vină la Mine şi să bea” 288 , dar a făgăduit că<br />
va face şi izvoare <strong>de</strong> apă 289 pe cei care cred în El. A obosit 290 , dar<br />
El este odihna celor obosiţi şi împovăraţi 291 . A fost îngreunat <strong>de</strong><br />
somn 292 , dar merge cu uşurinţă pe mare 293 , dar ceartă<br />
vânturile 294 , dar uşurează pe Petru care se scufunda 295 . Dă<br />
dajdie 296 , dar o dă din peşte, dar împărăţeşte peste cei care o cer<br />
<strong>de</strong> la El. Au<strong>de</strong> că e numit samarinean şi îndrăcit 297 , numai că El<br />
279<br />
Ioan 20, 6...<br />
280<br />
Luc. 2, 9.<br />
281<br />
Ier. 46, 25.<br />
282<br />
Is. 53, 2.<br />
283<br />
Luc. 3, 21.<br />
284<br />
Mat. 9, 2.<br />
285<br />
Ioan 16, 33.<br />
286<br />
Mat. 21, 18.<br />
287<br />
Ioan 6, 51.<br />
288<br />
Ioan 7, 37.<br />
289<br />
Ioan 7, 38.<br />
290<br />
Ioan 4, 6.<br />
291<br />
Mat. 11, 28.<br />
292<br />
Mat. 8, 24.<br />
293<br />
Mat. 14, 25.<br />
294<br />
Mat. 8, 27.<br />
295<br />
Mat. 14, 31.<br />
296<br />
Mat. 17, 27.<br />
297 Ioan 8, 48.<br />
81
salvează pe cel care cobora <strong>de</strong> la Ierihon şi care căzuse între<br />
tâlhari 298 , numai că este cunoscut <strong>de</strong> draci şi alungă draci 299 şi<br />
aruncă în adâncuri mari legiuni <strong>de</strong> duhuri 300 şi ca un fulger ve<strong>de</strong><br />
căzând pe căpetenia dracilor 301 . Este lovit cu pietre 302 , dar nu<br />
este prins. Se roagă 303 , dar au<strong>de</strong> pe alţii când se roagă. Plânge,<br />
dar face să înceteze lacrima. Întrebă un<strong>de</strong> este Lazăr 304 , căci om<br />
era, dar învie pe Lazăr, căci era Dumnezeu. Este vândut, şi cu<br />
preţ mic; căci a fost vândut pe treizeci <strong>de</strong> arginţi 305 , dar<br />
răscumpără lumea, şi cu preţ mare, căci o răscumpără cu<br />
propriul Lui sânge 306 . Ca o oaie spre junghiere este dus 307 , dar<br />
păstoreşte pe Israel 308 , iar acum şi pe toată lumea 309 . Ca un miel<br />
fără <strong>de</strong> glas este 310 , dar El este Cuvânt, vestit <strong>de</strong> glasul celui ce<br />
strigă în pustie 311 . A simţit neputinţa 312 , a fost rănit, dar vin<strong>de</strong>că<br />
toată boala şi toată neputinţa 313 . Este urcat pe lemn, este<br />
răstignit, dar prin lemnul vieţii ne readuce la starea <strong>de</strong> la<br />
început 314 , dar mântuieşte şi pe tâlharul răstignit împreună cu<br />
El 315 , dar întunecă tot lucrul văzut 316 . Este adăpat cu oţet; este<br />
hrănit cu fiere 317 . Cine El care preface apa în vin 318 , care<br />
împrăştie gustarea amară 319 , El dulceaţa şi întreaga dorire 320 . Îşi<br />
dă sufletul în mâinile Tatălui, dar are puterea să şi-L reia 321 , dar<br />
298<br />
Luc. 10, 30.<br />
299<br />
Marc. 1, 25, 34.<br />
300<br />
Marc. 5, 9.<br />
301<br />
Luc. 10, 18.<br />
302<br />
Ioan 8, 59.<br />
303<br />
Mat. 14, 23.<br />
304<br />
Ioan 11, 34.<br />
305<br />
Mat. 26, 15.<br />
306<br />
I Cor. 6, 20; 7, 23.<br />
307<br />
Is. 53, 7.<br />
308<br />
Ps. 79, 1.<br />
309<br />
Ps. 2, 9; Apoc. 12, 5.<br />
310<br />
Is. 53, 7.<br />
311<br />
Ioan 1, 7.<br />
312<br />
Is. 53, 4-5.<br />
313<br />
Mat. 9, 35.<br />
314<br />
Fac. 2, 15; Apoc. 22, 2.<br />
315<br />
Luc. 23, 43.<br />
316<br />
Mat. 27, 45.<br />
317<br />
Mat. 27, 34; Luc. 23, 36.<br />
318<br />
Ioan 2, 9.<br />
319<br />
Ieş. 15, 25.<br />
320<br />
Cânt. 5, 16.<br />
321 Ioan 10, 18.<br />
82
spintecă catapeteasma 322 , căci cele <strong>de</strong> sus se arată, dar pietrele<br />
se <strong>de</strong>spică, dar morţii învie 323 . Moare, dar dă viaţă 324 şi <strong>de</strong>zleagă<br />
cu moartea pe moarte 325 . Este îngropat, dar învie. Coboară în<br />
iad, dar aduce sus sufletele, dar le urcă în ceruri, dar va veni să<br />
ju<strong>de</strong>ce vii şi morţii şi să probeze astfel <strong>de</strong> cuvinte. Dacă acelea îţi<br />
dau prilejul rătăcirii, acestea să-ţi împrăştie rătăcirea.<br />
XXI<br />
Acestea fie spuse <strong>de</strong> noi, fără voia noastră, celor care<br />
vorbesc în enigme, căci nu este plăcut lucru credincioşilor<br />
limbuţia şi contrazicerea în cuvinte, căci ajunge şi un singur<br />
adversar 326 , numai că <strong>de</strong> nevoie am făcut aşa, din pricina celor<br />
care cad în acestea, fiindcă şi leacurile sunt din cauza bolilor, ca<br />
să vadă ca nu sunt în toate înţelepţi <strong>de</strong> neînvins în argumentele<br />
<strong>de</strong> prisos şi care golesc Evanghelia. Căci, când vom pune înainte<br />
puterea raţiunii, lăsând la o parte credinţa, şi vom dărâma<br />
vrednicia <strong>de</strong> credinţă a Duhului prin cercetări raţionale, apoi<br />
când raţiunea va fi învinsă <strong>de</strong> mărimea lucrurilor – şi va fi<br />
învinsă cu necesitate, <strong>de</strong> vreme ce porneşte <strong>de</strong> la slabul organ al<br />
cugetării noastre – ce se întâmplă Se întâmplă că slăbiciunea<br />
raţiunii apare ca o slăbiciune a tainei credinţei noastre şi astfel<br />
subtilitatea cuvântării se arată drept o golire a Crucii 327 , cum<br />
cre<strong>de</strong> şi Pavel; căci credinţa este plinire a învăţăturii noastre. Iar<br />
Acela care anunţă pe cele legate şi care <strong>de</strong>zleagă pe cele<br />
înnodate 328 , care ne aduce şi nouă în minte să <strong>de</strong>zlegăm<br />
legăturile dogmelor care ne torturează, mai ales transformându-i<br />
şi pe aceştia, o <strong>de</strong> i-ar face credincioşi în loc <strong>de</strong> meşteri ai<br />
cuvântului şi creştini în locul a ceea ce se numesc ei acum 329 .<br />
Aceasta îi şi în<strong>de</strong>mnăm şi îi rugăm pentru Hristos 330 : împăcaţi-vă<br />
cu Dumnezeu şi să nu stingeţi Duhul 331 ; dar mai ales o! <strong>de</strong><br />
s-ar împăca Hristos cu voi şi Duhul. De v-ar străluci în sfârşit<br />
cândva. Dar dacă aţi fi mai <strong>de</strong>parte prea iubitori <strong>de</strong> sfadă, hei<br />
bine noi ne-am salva Treimea şi am fi mântuiţi <strong>de</strong> Treime,<br />
322<br />
Mat. 27, 51.<br />
323<br />
Mat. 27, 52.<br />
324<br />
Ioan 5, 21.<br />
325<br />
Evr. 2, 14; II Tim. 1, 10.<br />
326<br />
Satana.<br />
327<br />
I Cor. 1, 17.<br />
328<br />
Dan. 5,16.<br />
329<br />
Adică eunomieni.<br />
330<br />
II Cor. 5, 20.<br />
331 I Tes. 5, 19.<br />
83
ămânând curaţi şi fără poticnire 332 , până la arătarea mai<br />
<strong>de</strong>săvârşită a lucrurilor fierbinte dorite <strong>de</strong> noi, în însuşi Hristos<br />
Domnul nostru, căruia I se cuvine slava în veci. Amin.<br />
332 Filip. 1, 10.<br />
84
Cuvântarea a patra <strong>de</strong>spre Dumnezeu<br />
I<br />
După ce ţi-am zdruncinat în<strong>de</strong>ajuns, prin puterea Duhului,<br />
şiretlicurile şi urzelile raţionamentelor tale şi după ce am<br />
lămurit, în linii mari, întâmpinările şi împotrivirile luate din<br />
dumnezeieştile Scripturi, prin care jefuitorii sacrilegi ai literei 333<br />
şi furii înţelesului celor scrise pun stăpânire pe mulţime şi<br />
tulbură calea a<strong>de</strong>vărului, – şi aceasta făcând-o noi nu fără <strong>de</strong><br />
limpezime, după cum am eu convingerea, cel puţin pentru cei cu<br />
mai multă bunăvoinţă, atribuind Dumnezeirii <strong>de</strong>numirile mai<br />
înalte şi mai potrivite cu Dumnezeu, iar pe cele mai umile şi mai<br />
potrivite cu oamenii lui Adam cel Nou din cauza noastră şi lui<br />
Dumnezeu care S-a supus pătimirii 334 împotriva păcatului, –<br />
fiindcă nu ţi-am cercetat fiecare împotrivire în parte, căci ne<br />
zorea mersul cuvântării şi fiindcă tu ceri şi lămurirea acestor<br />
împotriviri în scurt, pentru ca să nu fii cumva târât <strong>de</strong> cuvintele<br />
în aparenţă convingătoare, noi le vom rezuma şi pe acestea pe<br />
scurt, împărţindu-le pe numere, spre o mai bună ţinere <strong>de</strong><br />
minte.<br />
II<br />
Într-a<strong>de</strong>văr, în sprijinul argumentării lor au ei locul acela<br />
care este şi foarte la în<strong>de</strong>mână: „Domnul m-a zidit început al<br />
căilor Lui, spre lucrurile Lui” 335 . Cum vom răspun<strong>de</strong> în faţa<br />
acestui argument al lor Nu vom acuza noi pe Solomon Nu vom<br />
da noi oare la o parte cele spuse <strong>de</strong> el mai înainte, din pricina<br />
că<strong>de</strong>rii lui mai <strong>de</strong> pe urmă Nu vom spune că cuvântul acesta<br />
este al Înţelepciunii Însăşi şi al ştiinţei parcă şi al raţiunii<br />
artistului, după care s-au zidit toate Căci multe ştie să<br />
personifice 336 Scriptura şi dintre lucrurile neînsufleţite, cum<br />
rezultă din locul următor: „Marea a vorbit aceasta şi aceasta” 337<br />
333<br />
Este vorba <strong>de</strong> eunomieni, care răstălmăceau Sfânta Scriptură în sens străin <strong>de</strong><br />
interpretarea ortodoxă, răstălmăcire prin care atrăgeau la ei pe cei mai slabi la minte şi<br />
prin care furau <strong>de</strong>ci înţelesul celor scrise.<br />
334<br />
Prin expresia „Dumnezeu care S-a supus pătimirii”, sau „Dumnezeul pătimitor”, se<br />
înţelege natura omenească a Mântuitorul, pe care a avut-o în întregime, afară <strong>de</strong> păcat.<br />
Acelaşi sens îl are şi expresia „Adam cel Nou”.<br />
335<br />
Pild. 7, 22.<br />
336<br />
Personificarea sau prosopopeea este un mod <strong>de</strong> vorbire <strong>de</strong>stul <strong>de</strong> frecvent în Sfânta<br />
Scriptură.<br />
337 Iov 28, 14.<br />
85
şi: „Adâncul a spus: nu este în mine” 338 şi: „Cerurile care<br />
povestesc slava lui Dumnezeu” 339 . Şi iarăşi: „I se porunceşte<br />
sabiei” 340 şi: „Munţi şi coline sunt întrebaţi să răspundă <strong>de</strong>spre<br />
cauzele tresăltării lor <strong>de</strong> bucurie” 341 . Noi nu aducem în discuţie<br />
nici unul din aceste texte, chiar dacă unii dinaintea noastră<br />
le-au citat ca pe nişte argumente puternice. Să admitem dar că<br />
aceste cuvinte sunt ale Mântuitorului Însuşi, care este a<strong>de</strong>vărata<br />
Înţelepciune. Să facem însă puţin o cercetare împreună.<br />
-Ce lucru dintre cele existente este necauzat<br />
-Dumnezeirea. Căci nimeni nu poate să spună vreo cauză a<br />
existenţei lui Dumnezeu, sau altfel cauza ar fi mai veche <strong>de</strong>cât<br />
Dumnezeu.<br />
-Dar care este cauza firii omeneşti pe care, din pricina<br />
noastră, a luat-o Dumnezeu asupra Sa<br />
-Negreşit, ca să ne mântuiască. Căci care altă cauză ar fi<br />
Aşadar, fiindcă aici găsim limpe<strong>de</strong> şi expresia „m-a zidit” 342<br />
şi expresia „mă naşte” 343 , explicaţia este simplă: lucrul pe care îl<br />
găsim spus cu menţionarea cauzei lui, să-l atribuim naturii Lui<br />
omeneşti, iar pe cel pe care îl găsim spus pur şi simplu şi fără<br />
menţionarea cauzei, să-l punem pe seama Dumnezeirii Lui. Dar<br />
oare expresia „m-a zidit”, nu este exprimată ea împreună cu<br />
cauza ei Căci „m-a zidit, zice Scriptura, început căilor Lui, spre<br />
lucrurile Lui”. Iar lucrurile mâinilor Lui sunt a<strong>de</strong>vărul şi<br />
ju<strong>de</strong>cata 344 , din pricina cărora a fost uns cu Dumnezeirea. Căci<br />
această ungere este a firii Lui omeneşti. Iar expresia „mă naşte”<br />
este spusă în afară <strong>de</strong> cauză, sau arată-mi ceva adăugat ei. Ce<br />
raţiune se opune <strong>de</strong>ci ca Înţelepciunea să fie numită „zidire”,<br />
după naşterea <strong>de</strong> jos, şi „lucru născut”, după naşterea dintâi şi<br />
mai <strong>de</strong> necuprins <strong>de</strong> minte 345<br />
338<br />
I<strong>de</strong>m.<br />
339<br />
Ps. 18, 1.<br />
340<br />
Zah. 13, 7; Ier. 47, 6.<br />
341<br />
Ps. 113, 4, 6.<br />
342<br />
Pild. 7, 22.<br />
343<br />
Pild. 7, 25.<br />
344<br />
Ps. 110, 7.<br />
345<br />
Distincţia făcută aici <strong>de</strong> Sfântul <strong>Grigorie</strong> este temeinică. Sunt lămurite, în a<strong>de</strong>văratul<br />
lor înţeles, cele două expresii scripturistice în jurul Fiului: „m-a zidit” şi „m-a născut”,<br />
cuvinte din care eunomienii îşi făceau argument principal, cum o remarcă şi Sfântul<br />
nostru, prin aceea că acest argument al lor este pus <strong>de</strong> el în fruntea argumentelor<br />
enumărate <strong>de</strong> el, în Cuvântarea primă <strong>de</strong>spre Fiul, <strong>de</strong> care se foloseau în<strong>de</strong>osebi<br />
eunomienii în combaterea Dumnezeirii Fiului, consi<strong>de</strong>rat <strong>de</strong> ei drept cea mai prestantă<br />
creatură, dar numai creatură. Aceste două cuvinte, remarcă şi subliniază Sf. <strong>Grigorie</strong>,<br />
vorbesc în realitate <strong>de</strong>spre cele două naşteri ale Fiului lui Dumnezeu: naşterea <strong>de</strong> sus,<br />
86
III<br />
Acestui loc îi urmează şi locul în care auzim că El este rob<br />
care slujeşte multora cu credincioşie 346 şi locul în care auzim că<br />
este mare lucru pentru El să fie chemat copil al lui Dumnezeu 347 .<br />
Căci, într-a<strong>de</strong>văr, S-a robit cărnii şi naşterii şi pătimirilor<br />
noastre 348 , pentru eliberarea noastră şi a tuturor celor care,<br />
ţinuţi fiind în robia păcatului, i-a mântuit. Dar ce lucru este mai<br />
mare pentru umilinţa unui om, <strong>de</strong>cât să se unească cu<br />
Dumnezeu şi într-atât să fie cercetat <strong>de</strong> Răsăritul cel <strong>de</strong> sus 349 ,<br />
încât şi Cel născut 350 să fie chemat Fiu Sfânt al Celui Prea Înalt<br />
şi să-I fie dăruit numele care este mai presus <strong>de</strong> orice nume 351 <br />
Dar ce alt nume este acesta <strong>de</strong>cât cel <strong>de</strong> Dumnezeu Şi „tot<br />
genunchiul să se plece 352 în faţa Celui care S-a golit pentru<br />
noi” 353 şi care a amestecat chipul dumnezeiesc cu înfăţişarea <strong>de</strong><br />
rob şi „să ştie toată casa lui Israel că Dumnezeu L-a făcut pe El<br />
Domn şi Hristos” 354 Căci s-au făcut acestea, pe <strong>de</strong> o parte prin<br />
lucrarea Celui născut, iar pe <strong>de</strong> alta prin bunăvoinţa<br />
Născătorului.<br />
IV<br />
Dar, în rândul al doilea, care este locul care, după socotinţa<br />
lor, este dintre cele mai însemnate şi <strong>de</strong> neînvins Este că<br />
trebuie să împărăţească până la un timp oarecare 355 , şi să fie<br />
primit în cer până la restaurarea timpurilor şi să aibă scaunul<br />
din dreapta Tatălui 356 , până la supunerea vrăjmaşilor. Iar după<br />
aceasta ce va urma Să înceteze cumva să împărăţească, sau să<br />
fie în<strong>de</strong>părtat din cer Cine făcându-L să înceteze să împărăţească<br />
Sau pentru care pricină O, ce exeget îndrăzneţ mai esti<br />
din Tatăl şi fără mamă, care este necauzată, fiindcă este eternă şi naşterea <strong>de</strong> jos, din<br />
Fecioara şi fără <strong>de</strong> tată, adică întruparea, care este cauzată şi <strong>de</strong> timp: pentru<br />
mântuirea lumii şi la plinirea vremii.<br />
346<br />
Is. 53, 11.<br />
347<br />
Luc. 1, 35.<br />
348<br />
Prin simţuri sau afecte trebuie să înţelegem aici numai pe cele naturale: setea,<br />
somnul, oboseala, etc., şi nu şi pe cele voluntare, cum ar fi concupiscenţele în general<br />
şi păcatul.<br />
349<br />
Vezi Luc. 1, 78. Elias explică: „Ne-a cercetat prin răsăritul soarelui aceluia pe care îl<br />
cuprin<strong>de</strong>m prin înţelegerea minţii, din sublimul dumnezeirii sale”.<br />
350<br />
Luc. 1, 35.<br />
351<br />
Filip. 2, 9.<br />
352<br />
Filip. 2, 10.<br />
353<br />
Filip. 2, 7.<br />
354<br />
Fapt. 2, 36.<br />
355<br />
I Cor. 15, 25.<br />
356 Fapt. 3, 21.<br />
87
tu şi foarte potrivnic stăpânirii regeşti! Auzi <strong>de</strong>ci şi tu că<br />
împărăţia Lui nu are sfârşit 357 . Ţi se întâmplă însă să ju<strong>de</strong>ci aşa,<br />
din pricină că nu ştii că expresia „până când” 358 nu se<br />
împotriveşte întru totul i<strong>de</strong>ii <strong>de</strong> timp viitor, ci stabileşte timpul<br />
scurs până aici, dar nu exclu<strong>de</strong> timpul care va urma <strong>de</strong> aici<br />
încolo. Sau cum vei înţelege expresia: „voi fi cu voi până la<br />
sfârşitul veacurilor” 359 , ca să nu amintesc pe celelalte Cumva în<br />
sensul că după aceea nu va mai fi Şi care ar fi raţiunea Dar nu<br />
numai din această cauză ţi se întâmplă să ju<strong>de</strong>ci aşa, ci şi<br />
pentru faptul că nu distingi înţelesurile cuvintelor. Căci, într-un<br />
înţeles, se spune că împărăţeşte ca un Atotputernic şi peste cei<br />
care vor şi peste cei care nu vor, iar în alt înţeles, ca Unul care<br />
lucrează supunerea şi care ne pune sub împărăţia Lui pe noi<br />
care primim <strong>de</strong> bunăvoie să împărăţească peste noi. Împărăţiei<br />
gândite în primul înţeles nu-i va fi <strong>de</strong>ci sfârşit. În ce priveşte pe<br />
cea gândită în înţelesul al doilea, care îi va fi sfârşitul Va fi<br />
luarea noastră <strong>de</strong> sub mâna Lui şi încă mântuiţi. Căci la ce<br />
trebuie să lucreze supunerea noastră, <strong>de</strong> vreme ce suntem<br />
supuşi După care se ridică să ju<strong>de</strong>ce pământul 360 şi să separe<br />
pe cei mântuiţi <strong>de</strong> cei pierduţi; după care se ridică Dumnezeu în<br />
mijlocul dumnezeilor 361 , adică în mijlocul celor mântuiţi,<br />
ju<strong>de</strong>când şi <strong>de</strong>osebind <strong>de</strong> ce cinste şi lăcaş este vrednic fiecare.<br />
V<br />
Supunerilor amintite <strong>de</strong> textul acesta mai adaugă-le şi<br />
supunerea prin care supui Tatălui pe Fiul.<br />
-Ce, spui tu, vorbeşte ca şi cum acum Fiul nu ar fi supus<br />
Tatălui 362<br />
-Trebuie dar să fie Fiul supus în totul lui Dumnezeu, când şi<br />
El Însuşi este Dumnezeu Ca <strong>de</strong>spre un tălhar, sau ca <strong>de</strong>spre<br />
un vrăjmaş al lui Dumnezeu vorbeşti. Ju<strong>de</strong>că însă în felul<br />
acesta: că, după cum blestem a auzit pentru mine 363 , Cel care<br />
<strong>de</strong>zleagă blestemul meu şi după cum păcat şi-a auzit 364 , Cel care<br />
357<br />
Luc. 1, 33.<br />
358<br />
Expresia „până când”, se întrebuinţează în Sfânta Scriptură pentru a arăta un timp<br />
ne<strong>de</strong>finit. Asupra ei sunt lămuriri suficiente la Sf. Ieronim, în cartea <strong>de</strong>spre perpetua<br />
virginitate a Mariei contra lui Helvidiu.<br />
359<br />
Mat. 28, 20.<br />
360<br />
Ps. 81, 8.<br />
361<br />
Ps. 81, 1.<br />
362<br />
I Cor. 15, 28.<br />
363<br />
Gal. 3, 13.<br />
364 II Cor. 5, 21.<br />
88
idică păcatul lumii 365 , şi se face Adam Nou în locul celui<br />
vechi 366 , tot aşa Îşi face a Sa neascultarea mea, ca un cap al<br />
întregului corp 367 . Cât timp sunt <strong>de</strong>ci nesupus şi răzvrătit eu, şi<br />
prin făgăduirea lui Dumnezeu şi prin patimi, tot atât timp este<br />
nesupus şi Hristos, în ce mă priveşte pe mine. Când însă îi vor fi<br />
supuse toate – şi îi vor fi supuse şi prin cunoaştere şi prin<br />
schimbare –, atunci şi El Însuşi a împlinit supunerea 368 ,<br />
aducându-mă la Sine pe mine cel mântuit. Căci aceasta este<br />
supunerea lui Hristos, cel puţin după ju<strong>de</strong>cata mea, anume<br />
plinirea voinţei Tatălui. Dar supune şi Fiul Tatălui şi Fiului<br />
Tatăl, Fiul lucrând, iar Tatăl binevoind, lucru pe care l-am spus<br />
şi mai înainte 369 . Şi astfel, Cel care a supus, prezintă lui<br />
Dumnezeu ceea ce a supus, făcândusieşi ale Lui proprii cele care<br />
aparţin firii noastre. În felul acesta mi se pare că este şi locul:<br />
„Dumnezeule, Dumnezeul meu, stai lângă mine, <strong>de</strong> ce m-ai<br />
părăsit” 370 Căci nu a fost părăsit, fie <strong>de</strong> Tatăl, fie <strong>de</strong> propria Lui<br />
Dumnezeire, cum socotesc unii 371 , ca şi cum Dumnezeirea Lui<br />
S-ar fi temut <strong>de</strong> pătimire şi, din cauza aceasta, s-ar fi retras <strong>de</strong><br />
la Cel care pătimea. Căci cine L-a forţat mai înainte, fie să se<br />
nască jos, fie să se urce pe cruce În El Însuşi însă, cum am<br />
spus, închipuia firea noastră. Căci noi eram cei părăsiţi şi trecuţi<br />
cu ve<strong>de</strong>rea mai înainte, apoi acum luaţi la Sine şi mântuiţi prin<br />
patimile Celui nepătimitor; după cum făcândusieşi a Lui proprie<br />
şi neînţelepciunea şi ofensa noastră, zice cele ce urmează în<br />
psalm, fiindcă, fără îndoială, la Hristos se referă psalmul al XXIlea.<br />
VI<br />
Aceleiaşi consi<strong>de</strong>raţii îi aparţine şi învăţarea ascultării din<br />
cele ce a pătimit 372 şi strigătul şi lacrima şi rugămintea şi faptul<br />
că a fost auzit şi evlavia 373 , lucruri pe care le reprezintă ca într-o<br />
365<br />
Ioan 1, 29.<br />
366<br />
I Cor. 15, 45. Vezi şi Col. 3, 9, 10.<br />
367<br />
Efes. 1, 22.<br />
368<br />
I Cor. 15, 28.<br />
369<br />
Vezi ultimul aliniat din prezenta Cuvântare, cap. III.<br />
370<br />
Ps. 21, 1.<br />
371<br />
Unii eretici (Mason, op. cit., în nota 1 la Cuvântarea întâia, socoteşte că este vorba<br />
<strong>de</strong> docheţi şi citează din Evanghelia lui Petru – apocrifă -, paragraful 5, cuvintele:<br />
„puterea mea, puterea mea, m-ai părăsit”), socoteau că pe cruce Hristos a fost părăsit<br />
<strong>de</strong> Tatăl şi <strong>de</strong> propria lui Dumnezeire. De această erezie a fost acuzat şi Origen.<br />
372<br />
Evr. 5, 8.<br />
373 Evr. 5, 7.<br />
89
dramă 374 şi le împleteşte minunat pentru mântuirea noastră.<br />
Căci ca Cuvânt, El nu era nici supus, nici nesupus. Căci<br />
supunerea şi nesupunerea se potrivesc cu cei care stau sub<br />
mâna altuia şi care sunt pe treapta a doua, supunerea fiind<br />
fapta celor care sunt mai înţelepţi şi mai cuviincioşi, iar<br />
nesupunerea fiind fapta celor vrednici <strong>de</strong> pe<strong>de</strong>apsă. Ca chip <strong>de</strong><br />
rob 375 însă, se coboară cu cei <strong>de</strong>opotrivă robi şi cu robii şi ia<br />
forma străină <strong>de</strong> El, purtându-mă pe mine întreg în Sine<br />
împreună cu cele ale mele, pentru ca să consume în El Însuşi<br />
păcatul, ca focul ceara, sau ca soarele aburii care ies din pământ<br />
şi să iau şi eu cele ale naturii Lui, prin amestecarea mea cu El.<br />
Din pricina aceasta cinsteşte El în fapt supunerea şi o încearcă<br />
prin faptul pătimirii; căci nu era <strong>de</strong> ajuns intenţia sufletului Lui,<br />
după cum ea nu era <strong>de</strong> ajuns nici pentru noi, dacă nu trecem la<br />
arătarea ei şi prin fapte, căci o faptă este arătarea unei dispoziţii<br />
sufleteşti. Dar nu ar fi poate mai rău să socotim că El încearcă<br />
supunerea noastră şi că măsoară toate cu patimile Lui, prin arta<br />
iubirii <strong>de</strong> oameni 376 , încât să poată şti prin ale Sale cele ale<br />
noastre şi cât ni se cere şi cât ni se dă, odată cu pătimirea<br />
socotindu-se şi slăbiciunea noastră. Căci dacă lumina, când a<br />
apărut în întuneric, adică în viaţa aceasta, a fost urmărită din<br />
cauza învelişului cărnii 377 , <strong>de</strong> celălalt întuneric 378 , vorbesc <strong>de</strong> cel<br />
rău şi <strong>de</strong> ispititor, cu cât mai mult este urmărit întunericul<br />
însuşi, ca unul ce este mai neputincios <strong>de</strong>cât lumina Şi ce este<br />
<strong>de</strong> mirare dacă, în timp ce El a scăpat cu <strong>de</strong>săvârşire <strong>de</strong><br />
întunericul acela, noi am putea fi cuprinşi întrucâtva <strong>de</strong> el<br />
Căci este mai însemnat lucru pentru El să fie urmărit <strong>de</strong><br />
ispititor, <strong>de</strong>cât pentru noi faptul <strong>de</strong> a fi cuprinşi <strong>de</strong> el, pentru cei<br />
374<br />
Aici cuvântul are un înţeles precis şi real. Nu este vorba <strong>de</strong> o închipuire fără realitate,<br />
ca pe scenă, căci Mântuitorul a luat în realitate rolul şi natura omului, înlocuind real şi<br />
efectiv pe om în absolvirea ofensei aduse lui Dumnezeu, prin păcatul făptuit din liberă<br />
<strong>de</strong>terminare. Prezenţa Mântuitorului în această dramă nu este <strong>de</strong>ci o substituire ireală<br />
<strong>de</strong> personaje. Expresia „pentru noi” este egală cu expresia „în locul nostru”.<br />
375<br />
Filip. 2, 7.<br />
376<br />
În referire la Tit 3, 4.<br />
377<br />
Vezi Ioan 1, 5.<br />
378<br />
Înveliş <strong>de</strong> carne. Prin cuvântul „întunecare”, Elias înţelege viaţa întunecată <strong>de</strong> patimi<br />
şi <strong>de</strong> rătăcire. Prin „întuneric” înţelege pe om, care este întunecat <strong>de</strong> <strong>de</strong>simea, <strong>de</strong><br />
grosimea lui carnală, care îi pune un obstacol <strong>de</strong> netrecut în calea înţelegerii<br />
supranaturale. Dacă Iisus care era Dumnezeu şi totuşi a fost urmărit <strong>de</strong> întuneric, adică<br />
<strong>de</strong> diavol, din pricina părţii Lui nevăzute, (Vezi <strong>Grigorie</strong> <strong>de</strong> Nisa, Mare cuvânt catehetic,<br />
paragraful 26; Ignatie al Antiohiei, Epistola către Efeseni cap. 19 şi Petavius, De<br />
incarnatione, II, 5), El care era lumina pe care întunericul nu a fost în stare s-o cuprindă,<br />
să o întunece (Ioan 1, 5), cu atât mai mult suntem cuprinşi noi, ca unii care suntem<br />
pământ şi care suntem fireşte aplecaţi spre acelaşi pământ.<br />
90
care ju<strong>de</strong>că drept acestea. Dar la cele spuse voi adăuga încă şi<br />
textul acela, pe care l-am cumpănit în mine, anume: „În ceea ce<br />
a suferit El, când a fost ispitit, poate să ajute celor ispitiţi” 379 ,<br />
text care duce în chip limpe<strong>de</strong> la acelaşi înţeles. Apoi „va fi<br />
Dumnezeu toate în toţi” 380 , în timpul restaurării 381 , nu Tatăl<br />
numai, ca şi când Fiul S-ar topi cu <strong>de</strong>săvârşire în El, întocmai ca<br />
o făclie smulsă pentru un timp dintr-un mare rug şi apoi<br />
azvârlită din nou în el, căci nici chiar sabelienii să nu fie corupţi<br />
<strong>de</strong> spusa aceasta, ci Dumnezeu întreg 382 va fi toate în toţi, atunci<br />
când noi nu vom mai fi multe, ca acum din pricina mişcărilor<br />
voinţei şi a patimilor, când nu purtăm în noi nimic în totul din<br />
Dumnezeu, sau puţin, ci când vom fi cu totul asemenea lui<br />
Dumnezeu 383 , cuprinzători ai întregului şi singurului Dumnezeu.<br />
Căci aceasta este <strong>de</strong>săvârşirea spre care ne grăbim 384 . Dar o<br />
mărturiseşte mai ales însuşi Pavel, căci ceea ce aici spune<br />
nelămurit <strong>de</strong>spre Dumnezeu, o <strong>de</strong>fineşte lămurit în altă parte cu<br />
privire la Hristos. Ce zicând „Un<strong>de</strong> nu este nici elin, nici iu<strong>de</strong>u,<br />
tăiere împrejur şi prepuţ, barbar, scit, rob, liber, ci toate şi în<br />
toţi Hristos” 385 .<br />
VII<br />
În rândul al treilea, numără expresia „mai mare” 386 ; în al<br />
patrulea, expresia „Dumnezeul meu şi Dumnezeul vostru” 387 .<br />
Dacă <strong>de</strong>ci s-ar fi spus că Tatăl este mai mare <strong>de</strong>cât Fiul, dar nu<br />
egal cu Fiul, poate că lucrul acesta ar fi ceva pentru ei. Dar dacă<br />
noi găsim limpe<strong>de</strong> în Scriptură pe fiecare din aceste două<br />
expresii, ce vor zice atunci oamenii generoşi Ce argument<br />
puternic ar mai fi pentru ei în cazul acesta Cum se vor împăca<br />
379<br />
Evr. 2, 18.<br />
380<br />
I Cor. 15, 28.<br />
381<br />
Prin „restaurare” înţelege aici învierea morţilor.<br />
382<br />
Prin expresia „va fi Dumnezeu toate în toţi”, subliniază Sf. <strong>Grigorie</strong> <strong>de</strong> <strong>Nazianz</strong>,<br />
trebuie să înţelegem Dumnezeirea în totalitatea ei, adică şi pe Fiul şi pe Sf. Duh alături<br />
<strong>de</strong> Tatăl. Astfel, erezia ar fi fost atât <strong>de</strong> mare, încât nu putea fi cugetată nici chiar <strong>de</strong><br />
sabelieni.<br />
383<br />
„În întregime asemenea lui Dumnezeu”, adică „toţi dumnezei”. Elias spune că atunci<br />
când nu vom mai fi împiedicaţi <strong>de</strong> vălul corporal al cărnii, adică <strong>de</strong> corp şi <strong>de</strong> cele în<br />
legătură cu el, nu vom mai avea o cunoaştere parţială a lui Dumnezeu, pe cale<br />
contemplativă, sau prin imagini luate din lumea <strong>de</strong> jos, care ne duc la o cunoaştere<br />
întunecată a lui Dumnezeu (ca în oglindă şi în ghicitură), ci o cunoaştere <strong>de</strong>săvârşită.<br />
Făcându-ne asemenea cu Dumnezeu, dumnezei chiar, cunoaşterea lui Dumnezeu şi a<br />
lumii Lui ne va fi accesibilă.<br />
384<br />
În referire la Evr. 6, 1.<br />
385<br />
Gal. 3, 28.<br />
386<br />
Ioan 14, 28.<br />
387 Ioan 20, 17.<br />
91
între ele lucrurile care nu pot fi împăcate Căci ca un lucru să<br />
fie mai mare <strong>de</strong>cât el însuşi şi <strong>de</strong>opotrivă egal cu sine însuşi în<br />
acelaşi timp, faptul acesta este dintre cele cu neputinţă, sau<br />
atunci este limpe<strong>de</strong> că expresia „mai mare” este spusă cu privire<br />
la cauză, iar expresia „egal” cu privire la natură 388 Şi lucrul<br />
acesta îl recunoaştem noi mânaţi <strong>de</strong> multă înţelepciune. Dar<br />
poate că cineva ar putea spune, luându-se la întrecere cu<br />
cuvântul nostru, că a fi produs <strong>de</strong> aceeaşi cauză cu Cel necauzat<br />
nu înseamnă a fi mai mic <strong>de</strong>cât El. Căci ar putea fi părtaş şi la<br />
slava Celui fără <strong>de</strong> început, fiindcă este din Cel fără <strong>de</strong> început;<br />
şi se adaugă naşterea, un lucru atât <strong>de</strong> mare, măcar pentru cei<br />
care au minte, şi aşa <strong>de</strong> vrednic <strong>de</strong> venerare. Căci, într-a<strong>de</strong>văr, a<br />
spune că Tatăl este mai mare <strong>de</strong>cât cel cugetat ca om, este un<br />
lucru a<strong>de</strong>vărat, dar nu mare, căci ce este <strong>de</strong> mirare dacă<br />
Dumnezeu este mai mare <strong>de</strong>cât un om<br />
Acestea fie <strong>de</strong>ci spuse pentru cei care se fălesc cu expresia<br />
„mai mare”.<br />
VIII<br />
Tatăl ar putea fi însă numit Dumnezeu, nu al Cuvântului, ci<br />
al părţii văzute a Cuvântului, căci cum ar putea El să fie<br />
Dumnezeu al Celui care este Dumnezeu în chip propriu După<br />
cum ar putea fi numit şi Tată, nu al părţii Lui văzute, ci al<br />
Cuvântului. Căci El era din două naturi 389 , astfel că un termen<br />
este propriu ambelor naturi, iar altul nu, invers <strong>de</strong> cum este la<br />
noi. Căci Dumnezeu este Dumnezeul nostru în chip propriu, nu<br />
însă Tată al nostru în chip propriu. Şi aceasta este ceea ce<br />
produce rătăcirea ereticilor, anume împreunarea acestor<br />
<strong>de</strong>numiri, <strong>de</strong> vreme ce <strong>de</strong>numirile se schimbă între ele, din<br />
cauza amestecării. Iar proba este că atunci când naturile sunt<br />
gândite separat, odată cu gândurile se <strong>de</strong>spart şi <strong>de</strong>numirile.<br />
Ascultă pe Pavel spunând: „Pentru ca Dumnezeul Domnului<br />
nostru Iisus Hristos, Tatăl slavei”. Dumnezeu al lui Hristos, iar<br />
388<br />
Ca şi în privinţa expresiilor „m-a creat” şi „mă naşte”, şi aici Sf. <strong>Grigorie</strong> face o<br />
temeinică constatare: în Sf. Scriptură nu există numai expresia „mai mare” (Tatăl este<br />
mai mare <strong>de</strong>cât Mine, Ioan 14, 28), ci şi expresia „egal”, „<strong>de</strong>opotrivă”, „una şi aceeaşi”.<br />
Expresia „mai mare” este spusă în privinţa raportului <strong>de</strong> cauzalitate dintre Tatăl şi Fiul,<br />
iar expresia „egal”, din punct <strong>de</strong> ve<strong>de</strong>re al naturii.<br />
389<br />
Aici explică a patra obiecţie ridicată <strong>de</strong> eunomieni, indicată la începutul capitolului<br />
prece<strong>de</strong>nt, interpretând cuvintele Scripturii: „Dumnezeul meu şi Dumnezeul vostru”<br />
(Ioan 20, 17). Comentariul este simplu: Tatăl este numit Dumnezeul Fiului, dar această<br />
<strong>de</strong>numire nu se raportează la ambele Lui naturi, ci numai la natura Lui omenească,<br />
fiindcă cum ar putea fi El Dumnezeul Celui care este Dumnezeu în chip propriuTatăl<br />
nu este <strong>de</strong>ci Dumnezeu al Cuvântului, după cum Tatăl nu poate fi Tată al naturii<br />
omeneşti a Fiului, ci al Cuvântului.<br />
92
Tată al slavei. Căci chiar dacă aceste două <strong>de</strong>numiri arată o<br />
singură persoană, ele n-o arată prin natura lucrurilor <strong>de</strong>numite,<br />
ci prin întâlnirea lor în lucrul arătat. Ce ar putea fi mai uşor <strong>de</strong><br />
priceput<br />
IX<br />
În rândul al <strong>cinci</strong>lea să fie spus faptul că El a luat viaţă 390 ,<br />
sau ju<strong>de</strong>cată 391 , sau moştenirea neamurilor 392 , sau puterea a<br />
toată carnea 393 , sau slavă 394 , sau ucenici 395 , sau cele câte se mai<br />
spune că le ia. Şi faptul acesta se referă tot la firea Lui<br />
omenească. Dar chiar dacă le-ai atribui şi lui Dumnezeu, nu ar<br />
fi un lucru nelalocul lui. Căci nu I le vei atribui ca pe nişte<br />
însuşiri adăugate mai pe urmă, ci ca pe unele care în mod<br />
natural au existat împreună cu El <strong>de</strong> la început, în virtutea<br />
naturii Lui, nu a harului.<br />
X<br />
În rândul al şaselea să fie pus locul că „Fiul <strong>de</strong> la Sine nu<br />
face nimic, dacă nu ve<strong>de</strong> pe Tatăl făcând” 396 . Faptul acesta însă<br />
are următoarea <strong>de</strong>zlegare: a putea, sau a nu putea, nu sunt<br />
cuvinte care au un singur înţeles, ci mai multe înţelesuri. Căci<br />
verbul „a nu putea” se întrebuinţează uneori în sensul unei lipse<br />
<strong>de</strong> putere şi pentru a se preciza anume şi când şi faţă <strong>de</strong> ce este<br />
această lipsă <strong>de</strong> putere, ca în expresia că „nu poate copilul să<br />
lupte”, sau „căţelul mic să vadă”, sau „să se lupte cu cutare”,<br />
căci, în realitate copilul se va lupta poate cândva şi cătelul va<br />
ve<strong>de</strong>a şi se va lupta cu cutare, chiar dacă nu va putea să se<br />
lupte cu altul. Alteori, verbul acesta se întrebuinţează în înţeles<br />
mai general, precum este expresia: „Nu poate să se ascundă o<br />
cetate aşezată sus pe munte” 397 . Căci o cetate ar putea chiar să<br />
fie şi ascunsă, dacă ar sta în faţa ei un munte mai înalt <strong>de</strong>cât ea.<br />
Alteori, arată că ceva nu este bine spus, ca în expresia: „Nu pot<br />
fii mirelui să postească, câtă vreme mirele este între ei” 398 , fie că<br />
este vorba <strong>de</strong> Iisus văzut trupeşte (căci vremea şe<strong>de</strong>rii Lui între<br />
ei nu este prilej <strong>de</strong> întristare, ci <strong>de</strong> veselie), fie că este vorba <strong>de</strong> El<br />
conceput drept Cuvântul. Căci <strong>de</strong> ce trebuie să postească cu<br />
390<br />
Ioan 5, 26.<br />
391<br />
Ioan 5, 22, 27.<br />
392<br />
Ps. 2, 8.<br />
393<br />
Ioan, 17, 2.<br />
394<br />
Ioan 17, 1, 5.<br />
395<br />
Ioan 17, 6.<br />
396<br />
Ioan 5, 19.<br />
397<br />
Mat. 5, 14.<br />
398 Marc. 2, 19; Mat. 9, 15.<br />
93
corpul cei curăţiţi <strong>de</strong> Cuvântul 399 Alteori se întrebuinţează spre<br />
a arăta un lucru ca respins <strong>de</strong> voinţă, cum este expresia că „nu<br />
poate să facă acolo semne, din pricina necredinţei primitorilor”<br />
400 . Căci, <strong>de</strong> vreme ce pentru vin<strong>de</strong>cări este nevoie şi <strong>de</strong> una<br />
şi <strong>de</strong> alta, – şi <strong>de</strong> credinţa celor îngrijiţi şi <strong>de</strong> puterea<br />
îngrijitorului –, vin<strong>de</strong>carea nu era cu putinţă dacă unul din cele<br />
două lucruri cerute lipsea. Dar nu ştiu dacă şi expresia aceasta<br />
nu trebuie adăugată exemplelor <strong>de</strong> lucruri bine spuse, căci nu<br />
este bine chibzuită vin<strong>de</strong>carea adusă celor vătămaţi din pricina<br />
necredinţei lor. În aceeaşi categorie <strong>de</strong> i<strong>de</strong>i intră şi expresia: „Nu<br />
poate lumea să nu vă urască” 401 şi expresia: „Cum puteţi vorbi<br />
lucruri bune răi fiind” 402 Căci cum este cu neputinţă vreun<br />
lucru din acestea, fără numai fiincă nu este voit Dar printre<br />
cele spuse că sunt cu neputinţă, sunt unele care, prin natura<br />
lor, sunt cu neputinţă, dar pentru Dumnezeu, care vrea, sunt cu<br />
putinţă, ca <strong>de</strong> pildă faptul că unul şi acelaşi om nu poate să se<br />
nască <strong>de</strong> două ori 403 şi faptul cu urechea acului, care nu lasă să<br />
treacă prin ea cămila 404 . Căci ce ar împiedica ca aceste lucruri să<br />
aibă loc, dacă ar vrea Dumnezeu<br />
XI<br />
În afară <strong>de</strong> toate aceste cazuri, există un lucru care este<br />
absolut cu neputinţă să se întâmple şi care este respins <strong>de</strong><br />
raţiune, cum este cel pe care îl cercetăm acum. Căci, după cum<br />
spunem că este cu neputinţă ca Dumnezeu să fie rău, sau să nu<br />
existe, căci aceasta ar fi mai <strong>de</strong>grab o însuşire a neputincioşiei<br />
lui Dumnezeu, <strong>de</strong>cât a putinţei Lui, sau după cum este cu<br />
neputinţă ca ceea ce nu există să existe, sau ca două ori două să<br />
facă şi patru şi zece, tot aşa este cu neputinţă şi <strong>de</strong> neadmis <strong>de</strong><br />
raţiune ca să facă Fiul ceva din cele pe care nu le face Tatăl 405 .<br />
399<br />
Billius socoteşte că expresia „cei curăţiţi <strong>de</strong> Cuvântul” se referă la textul Scripturii:<br />
„Acum voi sunteţi curaţi pentru cuvântul pe care vi l-am spus” (Ioan 15, 3) Elias<br />
socoteşte, şi cu dreptate, că aici este vorba chiar <strong>de</strong> Fiul lui Dumnezeu.<br />
400<br />
Marc. 6, 5-6; Mat. 13, 58.<br />
401<br />
Ioan 7, 7;<br />
402<br />
Mat. 12, 34.<br />
403<br />
Ioan 3, 4.<br />
404<br />
Mat. 19, 24, 26.<br />
405<br />
Aici, în expresia „este cu neputinţă şi <strong>de</strong> neadmis <strong>de</strong> raţiune să facă Fiul ceva din<br />
cele pe care nu le face Tatăl”, nu trebuie să înţelegem că este vorba <strong>de</strong> suprimarea<br />
libertăţii, sau <strong>de</strong> distrugerea puterii, ci <strong>de</strong> concordia dintre Tatăl şi Fiul, fiindcă, <strong>de</strong> vreme<br />
ce toate pe care le are Tatăl le are şi Fiul, este natural ca Fiul să nu facă ceva ca<br />
pornind numai <strong>de</strong> la El Însuşi. În acest înţeles, Elias ilustrează lucrul cu acest exemplu:<br />
„după cum când zicem că diamantul nu poate fi frânt, nu înţelegem prin această<br />
expresie „nu poate fi frânt” slăbiciunea diamantului, ci îl arătăm prin aceasta că el este<br />
94
Căci: „Toate câte are Tatăl sunt ale Fiului” 406 , după cum iarăşi<br />
cele ale Fiului sunt ale Tatălui. Nu este <strong>de</strong>ci nimic propriu Unuia<br />
numai, fiindcă le sunt comune la Amândoi, fiindcă şi existenţa<br />
însăşi le este comună şi <strong>de</strong> o egală cinstire, cu toate că Fiul o are<br />
<strong>de</strong> la Tatăl. În acest înţeles se spune şi expresia: „Eu viez din<br />
pricina Tatălui” 407 , nu în sensul că Îşi susţine <strong>de</strong> la El viaţa şi<br />
existenţa, ci în înţelesul că <strong>de</strong> acolo, din Tatăl, Îşi are existenţa<br />
proprie, în afară <strong>de</strong> timp şi <strong>de</strong> cauză 408 . Ve<strong>de</strong> pe Tatăl făcând<br />
precum face şi El la fel 409 Cumva în sensul că Fiul face întocmai<br />
ca cei care <strong>de</strong>senează figuri şi litere şi care nu pot să facă altfel<br />
formele a<strong>de</strong>vărate, <strong>de</strong>cât dacă le privesc mo<strong>de</strong>lul şi sunt duşi <strong>de</strong><br />
mână <strong>de</strong> el Şi cum are nevoie Înţelepciunea <strong>de</strong> învăţător Sau<br />
cum nu va face ceva fără numai dacă va fi învăţată Şi cum face<br />
Tatăl, sau cum a făcut A adus El cumva în fiinţă mai întâi o<br />
lume asemănătoare celei <strong>de</strong> faţă şi va întemeia apoi una viitoare,<br />
iar Fiul, privind la ele, pe una a întemeiat-o, iar pe alta va avea<br />
s-o întemeieze Potrivit acestei socotinţe, patru sunt lumile:<br />
două făpturi ale Tatălui şi două făpturi ale Fiului. Ce<br />
nesocotinţă! Dar Fiul curăţă lepră şi scapă pe oameni <strong>de</strong> diavoli<br />
şi <strong>de</strong> boli şi dă viaţă morţilor şi merge pe mare cu piciorul şi face<br />
celelalte câte a făcut, asupra cui şi când mai înainte făcând<br />
acestea Tatăl Nu este oare limpe<strong>de</strong> că chipurile aceloraşi lucruri<br />
le <strong>de</strong>semnează Tatăl, dar le <strong>de</strong>săvârşeşte Cuvântul, nu ca un rob<br />
şi nici fără <strong>de</strong> ştiinţă, ci cu ştiinţă şi ca un Stăpân şi, ca să spun<br />
mai propriu, ca Tatăl 410 Căci în înţelesul acesta primesc eu<br />
expresia: „<strong>Cele</strong> ce se fac <strong>de</strong> către Tatăl, pe acestea le face<br />
<strong>de</strong>opotrivă şi Fiul”, nu în sensul asemănării lucrurilor făcute <strong>de</strong><br />
Ei, ci în sensul egalităţii puterii Lor <strong>de</strong> a le săvârşi. Şi în felul<br />
acesta ar fi şi expresia că „până când lucrează Tatăl, lucrează şi<br />
Fiul” 411 . Dar nu numai în această privinţă au Ei egalitate <strong>de</strong><br />
putere, ci şi în ce priveşte economia şi conservarea celor create,<br />
un lucru tare”, tot aşa şi în cazul Fiului, când este vorba <strong>de</strong> vreun text din care ar reieşi,<br />
imposibilitatea Fiului <strong>de</strong> a nu putea face un lucru pe care nu-l face Tatăl.<br />
406<br />
Ioan 16, 15.<br />
407<br />
Ioan 6, 57.<br />
408<br />
Aceste cuvinte „Eu trăiesc prin Tatăl” sunt spuse în sensul că aici Fiul se referă la<br />
Tatăl ca la cauză şi principiu. Sfântul Vasile cel Mare le referă la umanitatea Fiului. Elias<br />
subliniază că Fiul nusieşi are viaţa ca noi oamenii, adică prin comunicare <strong>de</strong> la alţii, ci o<br />
are <strong>de</strong> la Tatăl în mod esenţial, din care cauză Fiul Îşi are viaţa în Sine.<br />
409<br />
Ioan 5, 19.<br />
410<br />
Aici este arătată i<strong>de</strong>ntitatea <strong>de</strong> lucrare a Tatălui şi a Fiului. Această i<strong>de</strong>ntitate sau<br />
egalitate <strong>de</strong> acţiune şi putere este lămurită în josul capitolului.<br />
411 Ioan 5, 17.<br />
95
cum arată expresia „că face pe îngerii Săi duhuri” 412 şi „că a<br />
întemeiat pământul pe temeinicia lui” 413 , o singură dată<br />
temeinicite şi făcute şi că „a întărit tunetul” 414 şi că „a creat<br />
vântul” 415 , lucruri a căror lege a fost întemeiată o singură dată,<br />
dar a căror lucrare este continuă şi acum.<br />
XII<br />
În rândul al şaptelea să fie spusă expresia că „Fiul S-a<br />
coborât din cer, nu ca să facă voia Lui proprie, ci pe cea a Celui<br />
care L-a trimis” 416 . Dacă <strong>de</strong>ci aceste cuvinte nu ar fi fost spuse<br />
<strong>de</strong> însuşi Cel care S-a coborât, am fi spus că cuvântul acesta a<br />
fost exprimat <strong>de</strong> Cel pe care-L înţelegem ca om, nu ca Mântuitor<br />
(căci voinţa Mântuitorului nu este potrivnică lui Dumnezeu, ea<br />
fiind în întregime <strong>de</strong> la Dumnezeu), ci <strong>de</strong> Cel pe care-L gândim a<br />
fi ca noi oamenii, la gândul că voinţa omenească nu urmează cu<br />
totul celei dumnezeieşti, ci i se împotriveşte, ca <strong>de</strong> cele mai<br />
multe ori şi se luptă cu ea. Căci aşa am înţeles noi şi expresia:<br />
„Tată, dacă este posibil să treacă <strong>de</strong> la Mine paharul acesta,<br />
numai să biruie nu ceea ce vreau Eu, ci voinţa Ta” 417 . Căci nici<br />
nu este firesc ca Fiul să nu ştie dacă aceasta este sau nu cu<br />
putinţă şi nici săsieşi pună voinţa Sa împotriva voinţei Tatălui.<br />
Dar fiindcă vorba aceasta este spusă <strong>de</strong> către Acela care a luat<br />
trup omenesc (căci Acesta este Cel care a coborât din cer), şi nu<br />
<strong>de</strong> partea pe care a luat-o asupra Lui, aşa vom răspun<strong>de</strong>: vorba<br />
aceasta este spusă nu în sensul că există o voinţă proprie a<br />
Fiului, în afară <strong>de</strong> cea a Tatălui, ci în înţelesul că nu există,<br />
pentru ca astfel înţelesul să fie acesta: Nu ca să fac voia Mea,<br />
căci nici nu este <strong>de</strong>spărţită voia Mea <strong>de</strong> voia Ta, ci ca să fac voia<br />
comună a Mea şi a Ta, care, după cum avem o singură<br />
Dumnezeire, tot aşa avem şi o singură voinţă. Căci multe din<br />
lucrurile spuse în felul acesta, sunt spuse în comun <strong>de</strong>spre<br />
Dumnezeu şi nu afirmativ, ci negativ, cum e expresia: „Căci<br />
Dumnezeu nu dă Duhul cu măsură” 418 , căci nici nu dă şi nici nu<br />
dă măsurat, căci Dumnezeu nu este măsurat <strong>de</strong> Dumnezeu. Şi<br />
expresia: „Nici păcatul meu, nici fără<strong>de</strong>legea mea” 419 , căci<br />
expresia aceasta este spusă nu în înţelesul că ar exista păcat în<br />
412<br />
Ps. 103, 5.<br />
413<br />
Ps. 103, 6.<br />
414<br />
Iov. 38, 25.<br />
415<br />
Amos 4, 13.<br />
416<br />
Ioan 6, 38.<br />
417<br />
Mat. 26, 39; Luc. 22, 42.<br />
418<br />
Ioan 3, 34.<br />
419 Ps. 58, 4.<br />
96
El, ci în înţelesul că nu există. Şi iarăşi expresia: „Nu pentru<br />
dreptăţile noastre pe care le-am făcut” 420 , căci nu le-am făcut.<br />
Dar lucrul acesta este limpe<strong>de</strong> şi în cele ce urmează. Căci care<br />
este, zice, voia Tatălui „Este ca tot cel care cre<strong>de</strong> în Fiul să se<br />
mântuiască şi să aibă parte <strong>de</strong> învierea <strong>de</strong> apoi” 421 . Este <strong>de</strong>ci<br />
cumva aceasta voinţa Tatălui, iar a Fiului nici<strong>de</strong>cum Sau Fiul<br />
vesteşte Evanghelia şi face lumea să creadă fără voia Lui Şi cine<br />
ar putea cre<strong>de</strong> lucrul acesta Fiindcă şi expresia că cuvântul<br />
auzit nu este al Fiului 422 , dar că este al Tatălui, are acelaşi<br />
înţeles. Căci cum ar putea fi propriu cuiva un lucru care este<br />
comun, sau numai al unuia, aceasta nu sunt în stare s-o înţeleg,<br />
oricât mi-aş frământa mintea şi cred că nici altcineva. Dacă<br />
astfel vei gândi cu privire la voinţă, drept vei cugeta şi cu foarte<br />
multă evlavie, cum este socotinţa mea şi a oricărui om cu<br />
ju<strong>de</strong>cată dreaptă.<br />
XIII<br />
În rândul al optulea este pentru ei textul: „Ca să te cunoască<br />
pe Tine, singurul Dumnezeu a<strong>de</strong>vărat şi pe Cel pe care L-ai<br />
trimis, pe Iisus Hristos” 423 , şi textul: „Nimeni nu este bun, fără<br />
numai singur Dumnezeu” 424 . Dar textul acesta mi se pare că are<br />
o <strong>de</strong>zlegare chiar foarte uşoară. Căci dacă vei atribui însuşirea<br />
<strong>de</strong> „singur a<strong>de</strong>vărat” numai Tatălui, un<strong>de</strong> vei pune A<strong>de</strong>vărul<br />
Însuşi 425 Căci dacă vei înţelege în acest chip expresiile „Singurul<br />
înţelept Dumnezeu” 426 , sau „Singurul care are nemurire, care<br />
locuieste în lumina cea neapropiată” 427 , sau „Împăratul<br />
veacurilor care este nestricăcios, nevăzut şi singur<br />
Dumnezeu” 428 , îţi va pieri Fiul, condamnat la moarte sau la<br />
420<br />
Dan. 9, 18.<br />
421<br />
Ioan 6, 40. În nota 28 (col 120), Migne are adaosul explicativ „adică restituirea în<br />
întregime”, adaos pe care Mason îl cre<strong>de</strong> necesar şi îl introduce în textul ediţiei sale.<br />
Cum am mai văzut, termenul <strong>de</strong> apocatastază, adică revenirea la condiţia sau starea<br />
noastră <strong>de</strong> mai înainte <strong>de</strong> păcat, este egal aici cu cel <strong>de</strong> „înviere”, dar cu observaţia că<br />
este vorba <strong>de</strong> cei care au crezut în Fiul, <strong>de</strong> cei mântuiţi adică. Întâlnim la Sfântul<br />
<strong>Grigorie</strong> <strong>de</strong> <strong>Nazianz</strong> chiar şi expresia „după restaurarea în întregime a naturii omeneşti<br />
adusă <strong>de</strong> Mântuitorul”, evi<strong>de</strong>nt în sens <strong>de</strong> înviere, fiindcă revenirea aceasta are loc<br />
după învierea morţilor. Cuvântul apocatastază are şi înţeles <strong>de</strong> <strong>de</strong>săvârşire, precum şi<br />
în expresia „până la <strong>de</strong>săvârşirea timpurilor”.<br />
422<br />
Ioan 14, 24.<br />
423<br />
Ioan 17, 3.<br />
424<br />
Marc. 10, 18; Luc. 18,19.<br />
425<br />
Adică Iisus.<br />
426<br />
Rom. 16, 27.<br />
427<br />
I Tim. 6, 16.<br />
428 I Tim. 1, 17.<br />
97
întuneric, sau la a nu fi înţelept, nici împărat, nici nevăzut, nici<br />
în totul Dumnezeu, ceea ce este rezumatul celor spuse. Şi cum<br />
nu va pier<strong>de</strong> El, odată cu celelalte, şi bunătatea, care mai ales<br />
este însuşirea numai a lui Dumnezeu Eu însă socotesc că<br />
expresia „ca să te cunoască pe Tine singurul a<strong>de</strong>vărat<br />
Dumnezeu” este spusă pentru înlăturarea Dumnezeilor, care în<br />
realitate nu sunt Dumnezei, dar care se spune că sunt<br />
Dumnezei. Căci nu ar fi adăugat: „Şi pe Cel care L-ai trimis, pe<br />
Iisus Hristos”, dacă ar fi făcut distincţie în privinţa expresiei<br />
„singurul a<strong>de</strong>vărat”, cu scopul <strong>de</strong> a opune-o Fiului şi dacă nu ar<br />
fi fost vorba <strong>de</strong>spre Dumnezeirea lor comună. Iar expresia:<br />
„Nimeni nu este bun” este o întâmpinare către legiuitorul care-L<br />
ispitea, care Îi atribuia bunătatea ca unui om. Căci bunătatea<br />
supremă, zice, aparţine numai lui Dumnezeu, chiar dacă cu<br />
acest nume este numit şi un om, cum este textul: „Omul cel bun<br />
din tezaurul bun scoate afară lucrul cel bun” 429 şi: „Voi da<br />
împărăţia celui care este mai bun <strong>de</strong>cât tine” 430 , când vorbeşte<br />
Dumnezeu către Saul <strong>de</strong>spre David, şi textul: „Fă bine, Doamne,<br />
la cei buni” 431 , şi altele <strong>de</strong> felul acesta, câte se spun <strong>de</strong>spre cei<br />
lăudaţi între noi oamenii, la care a ajuns curgerea primului bine,<br />
fie ea şi în rândul al doilea. Dacă <strong>de</strong>ci te vom convinge <strong>de</strong> lucrul<br />
acesta, foarte bine, iar <strong>de</strong> nu, ce vei avea <strong>de</strong> spus făţă <strong>de</strong> cei<br />
care, <strong>de</strong> altă parte, după socotinţele tale, afirmă că Fiul singur<br />
este numit Dumnezeu În care cuvinte În aceasta: „Acesta este<br />
Dumnezeul tău, nu va fi socotit un altul în afară <strong>de</strong> El” 432 , şi<br />
puţin mai <strong>de</strong>parte: „După aceasta, a fost văzut pe pământ şi a<br />
petrecut împreună cu oamenii” 433 . Căci, că spusa aceasta nu se<br />
referă la Tatăl, ci la Fiul, o arată limpe<strong>de</strong> adăugirea. Căci Acesta<br />
este Cel care a trăit în trup împreună cu noi şi a fost împreună<br />
cu cei <strong>de</strong> jos. Iar dacă ar birui părerea că lucrul acesta a fost pus<br />
împotriva Tatălui 434 , nu împotriva celor socotiţi Dumnezei, ar<br />
însemna că am micşorat pe Tatăl prin argumentele prin care am<br />
fost zeloşi faţă <strong>de</strong> Fiul. Ce ar putea fi mai <strong>de</strong> plâns şi mai vrednic<br />
<strong>de</strong> pe<strong>de</strong>apsă <strong>de</strong>cât această biruinţă<br />
XIV<br />
429<br />
Mat. 12, 35.<br />
430<br />
I Reg. 15, 28.<br />
431<br />
Ps. 125, 4.<br />
432<br />
Bar. 3, 36.<br />
433<br />
Bar. 3, 38.<br />
434 „Împotriva Tatălui”, adică „<strong>de</strong>spre Tatăl”.<br />
98
În al nouălea rând, vor spune textul acela: „Întot<strong>de</strong>auna<br />
fiind viu, ca să mijlocească pentru noi” 435 . E bine spus lucrul<br />
acesta şi foarte mistic şi cu foarte multă iubire <strong>de</strong> oameni. Căci a<br />
mijloci nu înseamnă, cum este obiceiul multora, a cere dreptate,<br />
căci aceasta ar însemna, într-un fel, şi o umilinţă, ci înseamnă a<br />
face pe solul pentru noi, prin raţiunea mijlocirii după cum se<br />
spune că şi Duhul mijloceşte pentru noi. Căci „Unul este<br />
Dumnezeu şi unul Mijlocitorul între Dumnezeu şi oameni, omul<br />
Iisus Hristos” 436 . Căci El face pe solul încă şi acum, ca om,<br />
pentru mântuirea mea, fiindcă El este cu corpul pe care l-a luat,<br />
până când mă va face Dumnezeu, prin puterea firii omeneşti<br />
luate <strong>de</strong> El, chiar dacă nu mai este acum cunoscut după<br />
carne 437 , vreau să spun după patimile carnale şi, în afară <strong>de</strong><br />
păcat, ale firii noastre 438 . Astfel dar şi mijlocitor îl avem pe<br />
Iisus, 439 nu în sensul că se aruncă la picioarele Tatălui pentru<br />
noi şi Îi ca<strong>de</strong> în faţă ca un rob. În lături cu gândul acesta într-a<strong>de</strong>văr<br />
supus robiei şi nevrednic <strong>de</strong> Duhul. Astfel nu este în firea<br />
Tatălui să caute acest lucru şi nici în a Fiului să-l sufere şi nici<br />
nu este drept <strong>de</strong> a fi el cugetat <strong>de</strong>spre Dumnezeu, ci prin cele<br />
câte a pătimit El ca un om, în calitate <strong>de</strong> Cuvânt şi în<strong>de</strong>mnător,<br />
să fiu îngăduitor. Aşa înţeleg eu mijlocirea Fiului.<br />
XV<br />
În al zecelea rând, este pentru ei „neştiinţa” şi faptul că<br />
nimeni nu cunoaşte ziua cea din urmă şi ceasul, nici Fiul Însuşi,<br />
fără numai Tatăl 440 . Şi într-a<strong>de</strong>văr, cum nu ştie ceva din cele<br />
existente Înţelepciunea, Făcătorul veacurilor 441 , Consumatorul şi<br />
435<br />
Evr. 7, 25.<br />
436<br />
I Tim. 2, 5.<br />
437<br />
II Cor. 5, 16.<br />
438<br />
Vrea să spună că Mântuitorul a luat asupra Sa natura noastră, cu cele ale ei, afară<br />
<strong>de</strong> păcat.<br />
439<br />
Evr. 4, 15.<br />
440<br />
Marc. 13, 32. Hilarie explică că această necunoaştere sau neştiinţă nu se ca<strong>de</strong> a fi<br />
atribuită Lui, Creatorul, ci socotită că ea nu este din cauza slăbiciunii sau <strong>de</strong>fectului<br />
neştiinţei, ci din cauze <strong>de</strong> timp şi împrejurări. Căci a socoti că este un timp potrivit<br />
pentru tăcere şi un timp potrivit pentru vorbire, apoi din cauza ascultătorilor. Epifanie, în<br />
Ancoratus, face <strong>de</strong>osebire între cunoaştere „per scientiam” şi cunoaştere „per<br />
actionem”. Tatăl cunoaşte ceasul ju<strong>de</strong>căţii „secundum scientiam” şi „secundum<br />
actionem”. Fiul îl cunoaşte numai „secundum scientiam”. Îngerii nu-l cunosc în nici un<br />
fel. Augustin socoteşte că Iisus nu cunoaşte ceasul ju<strong>de</strong>căţii <strong>de</strong>cât „quantum attinet ad<br />
ejus revelationem”, adică numai cât priveşte <strong>de</strong>scoperirea lui.<br />
441 Evr. 1, 2.<br />
99
Schimbătorul 442 , Marginea 443 celor făcute, care cunoaşte cele ale<br />
lui Dumnezeu, cum cunoaşte duhul omului cele dinlăuntrul<br />
omului 444 Căci ce este mai <strong>de</strong>săvârşit ca această cunoaştere<br />
Cum <strong>de</strong>ci ştie Fiul cu precizie cele ce se întâmplă înaintea<br />
acestui ceas din urmă şi pe cele care sunt parcă în timpul<br />
sfârşitului 445 , dar ceasul acesta însuşi nu-l cunoaşte Căci<br />
socotinţa aceasta este într-a<strong>de</strong>văr asemenea unei enigme, este ca<br />
şi când cineva ar spune că cunoaşte cu <strong>de</strong>-amănuntul cele ce<br />
sunt în faţa unui zid, dar că zidul însuşi nu-l cunoaşte, sau că<br />
ştie bine sfârşitul zilei, dar că începutul nopţii nu-l cunoaşte,<br />
acolo un<strong>de</strong> cunoaşterea unui lucru aduce cu necesitate<br />
cunoaşterea celuilalt. Sau este pentru toţi lucru limpe<strong>de</strong> că Fiul<br />
cunoaşte ceasul din urmă ca Dumnezeu, dar spune că nu-l<br />
cunoaşte ca om, dacă cineva va separa partea Lui văzută <strong>de</strong><br />
partea Lui cugetată cu mintea Căci faptul că <strong>de</strong>numirea <strong>de</strong> Fiul<br />
exprimă o i<strong>de</strong>e absolută şi fără <strong>de</strong> relaţie 446 , <strong>de</strong> vreme ce nu se<br />
adaugă <strong>de</strong>numirii <strong>de</strong> Fiul şi precizarea al cui Fiu este, ne<br />
sugerează acest înţeles, încât să înterpretăm neştiinţa Fiului<br />
într-un chip mai evlavios, atribuind-o naturii Sale omeneşti, nu<br />
naturii Sale dumnezeieşti.<br />
XVI<br />
Dacă <strong>de</strong>ci această lămurire este <strong>de</strong> ajuns pentru adversarii<br />
noştrii, ne vom opri aici şi nimic mai mult să nu se cerceteze, iar<br />
dacă nu, să aducem, în rândul al doilea, consi<strong>de</strong>raţia că după<br />
cum am făcut cu fiecare dintre celelalte atribute ale Fiului, tot<br />
aşa şi cunoaşterea celor mai mari lucruri <strong>de</strong> către Fiul să fie<br />
raportată la cauza primă, spre cinstea Născătorului. Şi mi se<br />
pare că un oarecare, poate chiar fără să citească acolo, aşa cum<br />
a citit unul dintre filologii din vremurile noastre 447 , a cugetat<br />
întrucâtva că nici Fiul nu ştie altfel ziua sau ceasul acela, <strong>de</strong>cât<br />
le ştie Tatăl. Deci care este concluzia Este că <strong>de</strong>vreme ce Tatăl<br />
ştie ceasul, pentru aceasta ştie şi Fiul, cum limpe<strong>de</strong> este că <strong>de</strong><br />
nimeni nu poate fi cunoscută, nici cuprinsă cu mintea, ziua sau<br />
ora aceea, fără numai <strong>de</strong> prima natură. Mai rămânea să<br />
442<br />
De vreme ce El este Făcătorul, El este şi Consumatorul, Sfârşitul şi Schimbătorul lor.<br />
Vezi Efes. 1, 10 pentru primul termen şi Apoc. 21, 6 şi Înţel. 7, 27, la care cre<strong>de</strong> Mason<br />
că se referă Sfântul <strong>Grigorie</strong>.<br />
443<br />
Apoc. 1, 17; Col. 1, 16.<br />
444<br />
I Cor 2, 11. În acest citat, Sf. Apostol Pavel vorbeşte însă <strong>de</strong>spre Duhul care ştie<br />
toate ale lui Dumnezeu, nu <strong>de</strong>spre Fiul. Citatul este întrebuinţat aici prin analogie.<br />
445<br />
„Parcă în timpul sfârşitului”, în sensul „parcă aproape <strong>de</strong> sfârşit”.<br />
446<br />
În sensul că nu se exprimă al cui fiu este: al lui Dumnezeu, sau al omului<br />
447 Elias cre<strong>de</strong> că aluzia <strong>de</strong> aici este făcută la Sf. Vasile.<br />
100
discutăm <strong>de</strong>spre faptul că I S-a dat poruncă Fiului 448 , şi că a<br />
păzit poruncile Tatălui, şi că a făcut întot<strong>de</strong>auna cele plăcute<br />
Tatălui 449 , şi încă <strong>de</strong>spre săvârşirea Sa, şi <strong>de</strong>spre înălţarea Sa, şi<br />
<strong>de</strong>spre faptul că din cele ce a suferit a învăţat ascultarea 450 ,<br />
<strong>de</strong>spre arhieria Sa 451 , şi <strong>de</strong>spre ofranda Sa 452 , şi <strong>de</strong>spre darea Lui<br />
la moarte pentru noi 453 , şi <strong>de</strong>spre rugăciunea Lui către Cel care<br />
putea să-L scape <strong>de</strong> moarte şi <strong>de</strong>spre agonia Sa şi <strong>de</strong>spre<br />
sudoarea <strong>de</strong> sânge şi <strong>de</strong>spre rugăciunea Sa 454 şi <strong>de</strong>spre orice<br />
altceva <strong>de</strong> felul acesta, dacă nu ar fi pentru toţi lucru vădit că<br />
expresiile <strong>de</strong> felul acesta sunt cu privire la natura Lui<br />
pătimitoare, nu cu privire la natura Lui neschimbată şi mai<br />
presus <strong>de</strong> patimă. Prin urmare, cuvântul <strong>de</strong>spre obiecţiile<br />
a<strong>de</strong>versarilor noştri să fie în măsura în care să poată servi drept<br />
bază şi menţiune pentru cercetătorii mai migăloşi în materie <strong>de</strong><br />
studiu mai <strong>de</strong>săvârşit. Dar se cuvine poate şi este şi în<br />
concordanţă cu cele spuse mai înainte, să nu trecem pe lângă<br />
<strong>de</strong>numirile Fiului, fără să facem cercetări asupra lor, <strong>de</strong>numiri<br />
care sunt şi multe şi care se sprijinesc şi pe multe din cele<br />
gândite <strong>de</strong>spre El, ci să le înfăţişăm pe fiecare în parte ce vrea să<br />
spună şi să arătăm taina numirilor.<br />
XVII<br />
Trebuie să începem <strong>de</strong> aici.<br />
Dumnezeirea nu poate fi exprimată cu vreun nume. Şi<br />
lucrul acesta îl arată nu numai raţionamentele noastre, ci, după<br />
cât se pare, l-au arătat şi cei mai înţelepţi şi mai vechi dintre<br />
evrei. Căci cei care au cinstit Dumnezeirea cu caractere proprii şi<br />
care nu au suportat ca un lucru care este mai prejos <strong>de</strong><br />
Dumnezeu să fie scris cu aceleaşi litere cu care se scrie cuvântul<br />
„Dumnezeu”, gândind ei că Dumnezeirea nu trebuie să aibă<br />
comuniune cu cele ale noastre chiar nici până într-aceasta, când<br />
ar fi primit ei să arate, cu un cuvânt care se <strong>de</strong>stramă, natura<br />
aceea nepieritoare şi cu caracterul ei absolut propriu Căci nici<br />
nu a respirat cineva cândva întreg aerul, nici fiinţa lui<br />
Dumnezeu nu a fost în stare fie s-o conceapă cu <strong>de</strong>săvârşire vreo<br />
minte, fie s-o încapă vreo vorbă. Ci din lucrurile care-L<br />
înconjoară, înjghebând noi o închipuire întunecoasă <strong>de</strong> ceea ce<br />
448<br />
Ioan 10, 18.<br />
449<br />
Ioan 8, 29.<br />
450<br />
Evr. 5, 8.<br />
451<br />
Evr. 5, 5, 10; 6, 20;<br />
452<br />
Rom. 4, 25.<br />
453<br />
Gal. 2, 20.<br />
454 Luc. 22, 44.<br />
101
este El în sine, întruchipăm câte o imagine neguroasă şi slabă şi<br />
din fiecare lucru o alta. Şi teologul cel mai <strong>de</strong> seamă pentru noi,<br />
nu este acela care a <strong>de</strong>scoperit totul, căci lanţul acesta al<br />
raţiunii noastre nici nu poate să cuprindă totul acesta 455 , ci este<br />
acela care ar avea o putere <strong>de</strong> închipuire mai mare ca altul şi ar<br />
putea să adune mai mult în sine chipul A<strong>de</strong>vărului, sau<br />
proiecţia umbrei Lui, sau oricum vom mai numi noi aceasta.<br />
XVIII<br />
Aşadar, atât cât stă în putinţa noastră <strong>de</strong> înţelegere, „Cel ce<br />
este” şi „Dumnezeu” sunt mai mult oarecum <strong>de</strong>numiri ale<br />
substanţei lui Dumnezeu şi dintre aceste două <strong>de</strong>numiri mai<br />
ales <strong>de</strong>numirea <strong>de</strong> „Cel ce este”, nu numai pentru aceea că<br />
Dumnezeu, când a stat <strong>de</strong> vorbă cu Moisi pe munte şi când a<br />
fost întrebat <strong>de</strong>spre nume, anume care este numele Lui, S-a<br />
numit pe Sine aşa, poruncind să spună poporului: „Cel ce este<br />
m-a trimis pe mine” 456 , dar şi pentru aceea că găsim acest nume<br />
mai propriu Lui. Căci <strong>de</strong>numirea lui Dumnezeu, chiar dacă<br />
etimologic a fost <strong>de</strong>rivată <strong>de</strong> cei ingenioşi <strong>de</strong> la „a alerga”, sau <strong>de</strong><br />
la „a ar<strong>de</strong>” 457 , din cauză că Dumnezeu este în continuă mişcare<br />
şi pentru că mistuie stările rele, căci <strong>de</strong> aici se numeşte şi foc<br />
mistuitor, ea este totuşi una din <strong>de</strong>numirile date în legătură cu<br />
ceva, şi nu în chip absolut, cum este şi <strong>de</strong>numirea „Domnul”,<br />
care şi ea este spusă ca o <strong>de</strong>numire a lui Dumnezeu. Căci „Eu<br />
sunt, zice, Domnul Dumnezeul tău, acesta este numele Meu” 458<br />
şi „Domnul este numele Lui” 459 . Noi însă cercetăm natura care îşi<br />
are existenţa în sine şi neunită cu altceva, iar existenţa este<br />
455 „Căci lanţul nu poate să cuprindă totul”. Elias socoteşte că prin expresia „lanţul” se<br />
înţelege firea omenească, care este mărginită, corpul. S-ar putea însă interpreta şi în<br />
sensul că lanţul raţionamentelor noastre nu este în stare să înconjoare, să cuprindă, să<br />
înţeleagă Dumnezeirea: totul acesta care nu poate fi pătruns <strong>de</strong> minte.<br />
456<br />
Numele cel mai potrivit pentru Dumnezeu este „Cel ce este”. Sf. Ioan Damaschin<br />
spune însă că acest nume se referă numai la existenţa lui Dumnezeu, şi nu spune ceea<br />
ce este Dumnezeu în Sine. Evi<strong>de</strong>nt, <strong>de</strong> vreme ce Dumnezeu nu poate fi exprimat prin<br />
vreun nume, ca unul care nu poate fi cuprins în sine <strong>de</strong> raţiune. Vezi Ieş 3, 14; (Macarie,<br />
Dogmatica).<br />
457<br />
Cu privire la etimologia cuvântului Dumnezeu, ea este întreită, după socotinţa<br />
Sfântului <strong>Grigorie</strong> <strong>de</strong> <strong>Nazianz</strong>. Dumnezeu vine <strong>de</strong> la cuvântul a alerga, etimologie luată<br />
din dialogul Cratylus al lui Platon şi întrebuinţată şi <strong>de</strong> apologeţi, pentru socotinţa că El<br />
este în continuă mişcare; Dumnezeu vine <strong>de</strong> la a ar<strong>de</strong>. Această expresie, fie ea chiar şi<br />
la Platon, este frecventă în Sf. Scriptură: Deut. 4, 12, 24; Ieş 19, 18; Deut. 9, 3 etc.<br />
Dumnezeu vine <strong>de</strong> la a privi. O a patra etimologie o găsim la Sf. Vasile cel Mare. Aici<br />
Dumnezeu vine <strong>de</strong> la a pune, a stabili (Vezi C. Gronau, De Basilio, Gregorio<br />
<strong>Nazianz</strong>eno Platonis imitatoribus, Gottinguae 1908, pag. 66)<br />
458<br />
Is. 42, 8.<br />
459 Amos 9, 6.<br />
102
proprie lui Dumnezeu şi întreagă, nemărginită şi neseparată,<br />
nici <strong>de</strong> ceva care să fi existat mai înainte <strong>de</strong> ea, nici <strong>de</strong> ceva care<br />
să fi existat după ea, căci nu era, sau va avea să fie.<br />
XIX<br />
În ce priveşte celelalte <strong>de</strong>numiri ale lui Dumnezeu, unele<br />
sunt limpe<strong>de</strong> <strong>de</strong>numiri ale puterii Lui, iar altele sunt <strong>de</strong>numiri<br />
ale iconomiei Lui 460 , iconomie care şi ea este îndoită, una mai<br />
presus <strong>de</strong> corp, iar alta în corp, cum este <strong>de</strong>numirea <strong>de</strong><br />
Atotstăpânitor 461 şi Rege, fie al slavei 462 , fie al veacurilor 463 , fie al<br />
puterilor, fie al celui iubit, fie al celor care împărăţesc 464 şi<br />
Domnul, fie Savaot, adică al oştirilor, fie al puterilor 465 , fie al<br />
domniilor: aceste <strong>de</strong>numiri sunt limpe<strong>de</strong> <strong>de</strong>numiri ale puterii<br />
Lui. Apoi <strong>de</strong>numirile Dumnezeu fie al mântuirii 466 , fie al<br />
pe<strong>de</strong>pselor 467 , fie al păcii 468 , fie al dreptăţii 469 , fie al lui Avraam, şi<br />
al lui Isaac, şi al lui Iacov 470 şi al întregului Israel duhovnicesc şi<br />
care ve<strong>de</strong> pe Dumnezeu: acestea însă sunt <strong>de</strong>numiri ale<br />
iconomiei Lui. Căci <strong>de</strong> vreme ce suntem conduşi <strong>de</strong> aceste trei<br />
lucruri, şi <strong>de</strong> teama <strong>de</strong> pe<strong>de</strong>apsă, şi <strong>de</strong> nă<strong>de</strong>j<strong>de</strong>a mântuirii, şi pe<br />
lângă aceasta şi <strong>de</strong> nă<strong>de</strong>j<strong>de</strong>a slavei şi <strong>de</strong> în<strong>de</strong>letnicirea cu<br />
virtuţile, din care izvorăsc acestea, numele pe<strong>de</strong>pselor conduce<br />
teama, cel al măntuirilor speranţa, iar cel al virtuţilor<br />
în<strong>de</strong>letnicirea, pentru ca purtând parcă pe Dumnezeu în sine,<br />
cel care izbuteşte să aibă ceva din acestea, să se grăbească mai<br />
mult către <strong>de</strong>săvârşire şi către familiaritatea cu Dumnezeu pe<br />
care o dau virtuţile.<br />
Acestea sunt <strong>de</strong>ci <strong>de</strong>numirile comune ale Dumnezeirii.<br />
Denumirea proprie însă Celui fără <strong>de</strong> început este Tatăl, iar cea<br />
proprie Celui născut fără <strong>de</strong> început este Fiul, iar cea a Celui<br />
care purce<strong>de</strong>, sau care se produce în afară fără să fie născut,<br />
este Duhul Sfânt.<br />
460<br />
Iconomia este <strong>de</strong> două feluri: una înainte <strong>de</strong> întruparea lui Iisus şi alta după<br />
întruparea Lui, adică toate cele făcute <strong>de</strong> Mântuitorul pentru lume înainte şi după<br />
întruparea Lui.<br />
461<br />
Plâng. 2, 19.<br />
462<br />
Ps. 23, 10.<br />
463<br />
I Tim. 1, 17.<br />
464<br />
I Tim. 6, 17.<br />
465<br />
Rom. 9, 29.<br />
466<br />
Ps. 67, 21.<br />
467<br />
Ps. 93, 1.<br />
468<br />
Rom. 15, 33.<br />
469<br />
Ps. 4, 1.<br />
470 Ieş. 3, 6.<br />
103
Să ne îndreptăm însă spre <strong>de</strong>numirile Fiului, <strong>de</strong>spre care ne<br />
propusesem să vorbim.<br />
XX<br />
Căci mi se pare, pe <strong>de</strong> o parte, că El este numit Fiu 471 ,<br />
pentru că este una şi aceeaşi cu Tatăl după fiinţă, şi nu numai<br />
pentru consi<strong>de</strong>rentul acela, ci şi pentru faptul că este din Tatăl.<br />
Cred, pe <strong>de</strong> altă parte, că este numit Unul-Născut 472 , nu pentru<br />
că este unic din Cel care este unic şi în chip unic, ci pentru că<br />
este în chip unic, nu cum sunt corpurile. Cred apoi că este<br />
numit Cuvânt 473 , fiindcă într-un asemenea raport stă El faţă <strong>de</strong><br />
Tatăl, cum stă un cuvânt faţă <strong>de</strong> minte, nu numai din pricina<br />
nesuferinţei în naştere, ci şi din pricina unirii Lui cu Tatăl şi din<br />
pricina facultăţii Lui <strong>de</strong> a anunţa şi interpreta voinţa Tatălui.<br />
Dar poate că ar spune cineva că Fiul faţă <strong>de</strong> Tatăl este cum este<br />
o <strong>de</strong>finiţie faţă <strong>de</strong> lucrul <strong>de</strong>finit 474 , fiindcă şi <strong>de</strong>finiţia este un<br />
cuvânt. Căci spune Scriptura: „Căci cel care a cugetat pe Fiul, –<br />
căci aceasta înseamnă acelaşi lucru cu cel care a văzut pe Fiul –<br />
acela a cugetat pe Tatăl” 475 , şi Fiul este o arătare sumară şi<br />
uşoară a naturii Tatălui. Căci orice lucru născut <strong>de</strong>fineşte în<br />
tăcere pe cel care l-a născut. Şi chiar dacă cineva ar spune că El<br />
se numeşte Cuvântul şi pentru raţiunea că El se află în cele<br />
existente, nu va păcătui împotriva raţiunii. Căci ce lucru există<br />
care să nu fi fost întemeiat <strong>de</strong> Cuvântul Cred că este numit<br />
Înţelepciune 476 , ca ştiinţă a lucrurilor dumnezeieşti şi omeneşti.<br />
Căci cum ar fi cu putinţă ca Ziditorul să nu cunoască raţiunile<br />
lucrurilor pe care le-a zidit Cred că este numit Putere, ca<br />
împreună păstrător al celor existente şi transmiţător al puterii<br />
care le face să dăinuiască fără întrerupere. Cred că este numit<br />
A<strong>de</strong>văr 477 , din cauză că este Unul prin natura Sa, nu mai multe<br />
lucruri în acelaşi timp, căci lucrul care este a<strong>de</strong>vărat este unic,<br />
pe când minciuna este cu mai multe feţe, şi din cauză că este o<br />
pecete curată a Tatălui şi caracter cu <strong>de</strong>săvârşire nemincinos.<br />
471<br />
Mat. 17, 5.<br />
472<br />
Ioan 1, 18.<br />
473<br />
Ioan 1, 1.<br />
474 În înţelesul că după cum o <strong>de</strong>finiţie enunţă natura unui lucru, tot aşa şi Cuvântul lui<br />
Dumnezeu <strong>de</strong>fineşte natura Tatălui. Sf. Dionisie Areopagitul şi Sf. Vasile cel Mare spun<br />
că <strong>de</strong> aceea este numit Fiul „Cuvânt”, fiindcă El este imaginea Tatălui şi îl reprezintă în<br />
întregime, cum exprimă şi reprezintă un cuvânt cugetarea noastră.<br />
475<br />
Ioan 14, 7-9. Aici este o turnură a citatului, punând pe „a cugeta” în locul lui „a<br />
cunoaşte”.<br />
476<br />
I Cor. 1, 30.<br />
477 Ioan 14, 6.<br />
104
Cred că este numit Icoană 478 , ca fiind <strong>de</strong> aceeaşi fiinţă cu Tatăl şi<br />
fiindcă Fiul este din Tatăl, nu Tatăl din Fiul. Căci aceasta este<br />
natura icoanei: să fie imitaţia arhetipului şi a aceluia a căruia se<br />
spune că este. Numai că, în cazul <strong>de</strong> faţă, este şi ceva mai mult.<br />
Căci în cazul unei icoane materiale, ea este imaginea nemişcată<br />
a unui lucru care se mişcă; în cazul <strong>de</strong> faţă însă, imaginea este a<br />
unei fiinţe vii şi este şi vie şi are mai multă asemănare cu<br />
mo<strong>de</strong>lul ei, <strong>de</strong>cât avea Set cu Adam şi <strong>de</strong>cât orice fiinţă născută<br />
cu cel care a născut-o 479 . Căci în felul acesta este natura<br />
lucrurilor simple, nu ca în parte să se asemene, iar în parte să<br />
nu se asemene, ci totul să fie tipul totului şi să fie mai <strong>de</strong>grab<br />
i<strong>de</strong>ntic cu totul, <strong>de</strong>cât asemenea cu el. Cred că este numit<br />
Lumină 480 , din cauză că este strălucire a sufletelor curăţite şi cu<br />
gândul şi cu fapta. Căci dacă întuneric este necunoaşterea şi<br />
păcatul, lumină ar putea să fie cunoaşterea şi viaţa cea în<br />
Dumnezeu. Cred că este numit Viaţă 481 , fiindcă este lumină şi<br />
întemeiere şi aducere la fiinţă a oricărei naturi raţionale. Căci „în<br />
El trăim şi ne mişcăm şi suntem” 482 , după acea îndoită putere a<br />
insuflării 483 şi suflare <strong>de</strong> acolo luând noi toţi în noi şi Duh Sfânt,<br />
câţi suntem în stare şi atât cât am putea <strong>de</strong>schi<strong>de</strong> gura gândirii<br />
noastre. Cred că este numit Dreptate 484 , fiindcă este împărţitor<br />
după vrednicia fiecăruia şi ju<strong>de</strong>cător cu dreptate faţă <strong>de</strong> cei <strong>de</strong><br />
sub lege şi faţă <strong>de</strong> cei <strong>de</strong> sub har, faţă <strong>de</strong> suflet şi faţă <strong>de</strong> corp,<br />
încât sufletul să stăpânească, iar corpul să fie stăpânit şi partea<br />
mai bună să aibă conducerea părţii mai rele, ca nu cumva lucrul<br />
mai rău să se ridice împotriva lucrului mai bun. Cred că este<br />
numit Sfinţire 485 , din cauză că este curăţenie, pentru ca <strong>de</strong><br />
curăţenie să poată fi cuprinsă curăţenia. Cred că este numit<br />
Răscumpărare 486 , din cauză că ne eliberează pe noi cei stăpâniţi<br />
<strong>de</strong> păcat şi din cauză că se dă pe Sine preţ <strong>de</strong> răscumpărare<br />
pentru noi, în stare să cureţe toată lumea. Cred că este numit<br />
478<br />
Col. 1, 15.<br />
479<br />
Cuvântul „icoană” nu arată aici o imagine pur şi simplu, ci un chip natural. Este ceea<br />
ce se spune în Epistola către Evrei, 1, 3 „icoana fiinţei lui Dumnezeu”, expresie care în<br />
termen nicean se traduce prin termenul „<strong>de</strong>ofiinţă”.<br />
480<br />
Ioan 8, 12; 1, 9; Efes. 5, 8-15.<br />
481<br />
Ioan 14, 6.<br />
482<br />
Fapt. 17, 28.<br />
483<br />
Fac. 2, 7.<br />
484<br />
I Cor. 1, 30.<br />
485<br />
I<strong>de</strong>m.<br />
486 I Cor. 1, 30.<br />
105
Inviere 487 , din cauză că ne ridică <strong>de</strong> aici şi din cauză că readuce<br />
la viaţă pe cei morţi din pricina păcatului.<br />
XXI<br />
Aceste <strong>de</strong>numiri sunt prin urmare comune 488 încă şi Celui<br />
care este mai presus <strong>de</strong> noi şi Celui care S-a făcut om din cauza<br />
noastră. Denumirile Fiului însă, care ne sunt proprii şi nouă şi<br />
ale întrupării Lui pe pământ sunt: Om 489 , nu numai ca prin<br />
trupul luat <strong>de</strong> El să poată fi cuprins <strong>de</strong> cei în trup, altfel<br />
neputând fi cuprins, din cauza neputinţei <strong>de</strong> cuprin<strong>de</strong>re cu<br />
mintea a naturii Lui, ci pentru ca şi să sfinţească prin El pe om,<br />
făcându-se întocmai ca un aluat pentru întreaga frământătură<br />
şi, unind cu El Însuşi pe cel care fusese condamnat, să elibereze<br />
totul <strong>de</strong> la condamnare, făcându-se toate pentru toate, câte<br />
suntem noi, afară <strong>de</strong> păcat, anume trup, suflet, minte, prin câte<br />
vine moartea; ceea ce rezultă din acestea este omul, Dumnezeu<br />
văzut, din pricină că nu poate fi văzut <strong>de</strong>cât numai <strong>de</strong> minte; Fiu<br />
al Omului 490 , şi din pricina lui Adam şi din pricina Fecioarei, din<br />
care S-a născut: al lui Adam, ca străbun, iar al Fecioarei, ca<br />
mamă după legea maicii, nu după legea naşterii omeneşti;<br />
Hristos 491 , din pricina Dumnezeirii, căci această ungere este a<br />
firii omeneşti, care nu sfinţeşte prin o putere ca în alţi unşi, ci<br />
prin prezenţa întregului ungător; ungere a cărei lucrare face ca<br />
Cel care unge să fie auzit că este om, iar Cel care este uns să se<br />
facă Dumnezeu; Cale 492 , din cauză că prin El ne duce pe noi;<br />
Uşă 493 , din cauză că ne introduce; Păstor 494 , din cauză că ne face<br />
sălaşuri în loc cu iarbă ver<strong>de</strong> şi ne creşte la tihnirea apei 495 şi ne<br />
îndrumă <strong>de</strong> aici şi se luptă pentru noi cu animalele sălbatice;<br />
din cauză că întoarce pe cel rătăcit, readuce pe cel pierdut, leagă<br />
pe cel zdrobit, păzeşte pe cel puternic şi cu raţiuni <strong>de</strong><br />
păstoricească ştiinţă îi adună către staulul din viaţa <strong>de</strong> dincolo;<br />
487<br />
Ioan 11, 25.<br />
488<br />
Comune şi lui Dumnezeu Cuvântul şi lui Dumnezeu care S-a întrupat, comune adică<br />
ambelor firi ale Mântuitorului.<br />
489<br />
Ioan 9, 11.<br />
490<br />
Mat. 24, 27.<br />
491<br />
Mat. 1, 16. În Vechiul Testament, se ungeau cu unt<strong>de</strong>lemn, în ziua consacrării lor,<br />
regii şi pontifii. În Psalmul 45, 8 se spune „te-a uns Dumnezeu, cu un<strong>de</strong>lemnul bucuriei,<br />
mai mult <strong>de</strong>cât pe cei <strong>de</strong>opotrivă cu tine”. Această ungere era însă numai harică. În<br />
cazul Mântuitorului, locul ungerii, cum spune Billius, (Migne, nota respectivă) l-a luat<br />
Dumnezeirea.<br />
492<br />
Ioan 14, 6.<br />
493<br />
Ioan 10, 9.<br />
494<br />
Ioan 10, 11.<br />
495 Ps. 23, 1-2.<br />
106
Oaie 496 , din căuză că este victimă; Miel 497 , din cauză că este<br />
<strong>de</strong>săvârşit; Arhiereu 498 , din cauză că aduce jertfă; Melchise<strong>de</strong>c 499 ,<br />
din cauză că este fără <strong>de</strong> mamă după natura Lui care este mai<br />
presus <strong>de</strong> natura noastră şi fără <strong>de</strong> tată după natura Lui<br />
<strong>de</strong>opotrivă cu a noastră şi din cauză că este fără neam după<br />
natura Lui <strong>de</strong> sus, „Căci neamul Lui, cine-L va spune” 500 şi din<br />
cauză că este Rege al Salemului, adică pace, şi din cauză că este<br />
Rege al dreptăţii şi din cauză că ia zeciuială <strong>de</strong> la patriarhii 501<br />
care se luptă cu străjnicie cu puterile rele.<br />
Ai <strong>de</strong>numirile Fiului. Mergi prin ele: prin cele câte sunt<br />
înalte, mergi dumnezeieşte şi prin cele câte sunt trupeşti<br />
trupeşte, şi mai ales mergi prin ele dumnezeieşte întru totul, ca<br />
să te faci Dumnezeu, urcându-te <strong>de</strong> jos, din pricina Celui care a<br />
coborât <strong>de</strong> sus pentru noi. Afară <strong>de</strong> toate şi mai înainte <strong>de</strong> toate,<br />
păzeşte lucrul acela şi nu te-ai mai putea înşela în numirile mai<br />
înalte sau în cele mai umile. Iisus Hristos ieri şi azi trupeşte,<br />
Acelaşi duhovniceşte, şi în vecii vecilor. Amin.<br />
496<br />
Is. 53, 7.<br />
497<br />
Ioan 1, 29.<br />
498<br />
Evr. 6, 20.<br />
499<br />
Evr. 7, 1-3. Despre Melchise<strong>de</strong>c se spune, în versetele 2-3 din acest capitol, că era<br />
împărat al dreptăţii=melec+ţedaca şi împărat al Salemului, adică al păcii. Purta numele<br />
<strong>de</strong> împărat, fiindcă pe atunci stăpânea cetatea Iebus, Ierusalimul <strong>de</strong> mai apoi. Era fără<br />
tată, fără mamă, fără genealogie. Elias socoteşte că raţiunea aceasta vine <strong>de</strong> acolo că<br />
Sf. Scriptură nu aminteşte nimic <strong>de</strong> părinţii şi <strong>de</strong> genealogia lui Melchise<strong>de</strong>c.<br />
500<br />
Is. 53, 8.<br />
501<br />
Melchise<strong>de</strong>c nu era <strong>de</strong> neam evreu. El ia zeciuală <strong>de</strong> la Avraam, din prada câştigată<br />
<strong>de</strong> acesta în război. Luând zeciuială chiar <strong>de</strong> la Avraam şi binecuvântând chiar pe<br />
Avraam, el apare superior preoţiei levitice. Preoţie după rânduiala lui Melchise<strong>de</strong>c,<br />
preoţia lui Hristos este preoţie în veac, preoţie care nu mai trece la altul, cum era în<br />
cazul leviţilor care aveau succesori, ca oameni trecători ce erau (Evr. 7, 21, 24). Elias<br />
mai adaugă, pe cale <strong>de</strong> analogie că, după cum Melchise<strong>de</strong>c o oferit pâine celor care se<br />
întorceau <strong>de</strong> la război, tot aşa şi Mântuitorul a oferit pâine şi vin sfinţit celor întorşi la El<br />
din războiul spiritual.<br />
107
Cuvântarea a cincea <strong>de</strong>spre Dumnezeu<br />
I<br />
Astfel a fost <strong>de</strong>ci cuvântarea <strong>de</strong>spre Fiul şi astfel a scăpat <strong>de</strong><br />
cei care aruncau în ea cu pietre, trecând prin mijlocul lor. Căci<br />
cuvântarea nu poate fi lovită cu pietre 502 . În schimb loveşte ea<br />
când vrea şi dă cu praştia în animale sălbatice: în cuvântările<br />
care se apropie <strong>de</strong> munte cu răutate 503 .<br />
-Ce ai putea să ne spui <strong>de</strong>ci, zic ei, <strong>de</strong>spre Sfântul Duh De<br />
un<strong>de</strong> ne mai aduci un Dumnezeu străin şi nescripturistic<br />
Întrebarea aceasta ne-o pun acum şi cei care sunt mo<strong>de</strong>raţi<br />
în ce priveşte credinţa <strong>de</strong>spre Fiul 504 . Căci ceea ce se poate găsi<br />
în cazul drumurilor şi râurilor, – acestea se şi <strong>de</strong>spart şi se şi<br />
împreună între ele – aceea se întâmplă şi în cazul <strong>de</strong> faţă, din<br />
pricina bogăţiei nelegiuirii, ca şi cei care se <strong>de</strong>osebesc între ei în<br />
unele privinţe, să se învoiască în altele, încât să nu poţi şti<br />
limpe<strong>de</strong> în ce se înţeleg şi în ce se războiesc.<br />
II<br />
Are <strong>de</strong>ci cuvântarea <strong>de</strong>spre Duhul ceva chiar apăsător în ea,<br />
nu numai pentru că, odată înfrânţi în cuvântările <strong>de</strong>spre Fiul,<br />
potrivnicii noştrii se luptă mai cu aprin<strong>de</strong>re pentru Duhul, – căci<br />
trebuie să fie neapărat nelegiuiţi în ceva, sau altfel nici viaţa nu<br />
le mai este <strong>de</strong> trăit, – ci pentru că şi noi, istoviţi <strong>de</strong> mulţimea<br />
problemelor, păţim la fel cu cei care au căpătat <strong>de</strong>zgust <strong>de</strong> vreo<br />
mâncare, – care, când se <strong>de</strong>zgustă <strong>de</strong> vreo mâncare, simt<br />
<strong>de</strong>zgust <strong>de</strong>opotrivă faţă <strong>de</strong> toate, – simţim o greutate pentru orice<br />
cuvântare, întocmai ca aceia pentru mâncare.<br />
Să <strong>de</strong>a însă Duhul şi cuvântarea va alerga şi Dumnezeu va fi<br />
slăvit.<br />
Aşa stând lucrul, cercetarea cu grijă şi distincţia chipurilor<br />
în care este cugetată şi spusă în dumnezeiasca Scriptură fie<br />
502<br />
Vezi Ioan 8, 59.<br />
503<br />
Ieş, 19, 22. Textul este folosit spre a arăta neputinţa credinţei false şi a minţii<br />
omeneşti să ajungă la înălţimea şi la fiinţa Dumnezeirii. Muntele <strong>de</strong> aici este „Muntele<br />
Domnului”, muntele Sinai, <strong>de</strong> care singur Moisi a avut voie să se apropie, când a vorbit<br />
cu Dumnezeu.<br />
504<br />
Deşi <strong>de</strong> acord în tăgăduirea Dumnezeirii Sfântului Duh, eunomienii şi macedonienii<br />
nu se înţelegeau în privinţa Dumnezeirii Fiului. Macedonienii consi<strong>de</strong>rau pe Sfântul Duh<br />
o creatură străină <strong>de</strong> fiinţa Tatălui, iar faţă <strong>de</strong> Fiul erau mo<strong>de</strong>raţi. Eunomienii sau<br />
anomeii consi<strong>de</strong>rau atât pe Fiul cât şi pe Sfântul Duh simple creaturi şi cu <strong>de</strong>săvârşire<br />
străine <strong>de</strong> Tatăl.<br />
108
vorba „Duhul”, fie vorba „Sfântul” 505 , împreună cu mărturiile<br />
potrivite speculaţiei şi ceea ce rezultă pe lângă aceasta, în mod<br />
particular, din unirea amândurora, adică expresia „Duhul<br />
Sfânt”, le vom lăsa în sarcina altora care au filosofat <strong>de</strong>spre ele<br />
atât pentru ei cât şi pentru noi, fiindcă şi noi filosofăm <strong>de</strong>spre<br />
cele <strong>de</strong> acum şi pentru ei. Iar noi ne vom întoarce spre cele ce<br />
urmează.<br />
III<br />
Aşadar, cei care se indignează la gândul că am fi introdus<br />
un Dumnezeu străin şi nescripturistic 506 , pe Sfântul Duh, şi care<br />
se luptă cu înverşunare pentru literă 507 , să ştie că se tem acolo<br />
un<strong>de</strong> nu este pricină <strong>de</strong> teamă 508 şi să cunoască limpe<strong>de</strong> că<br />
acoperământ al fără<strong>de</strong>legii le este iubirea literei, cum se va arăta<br />
puţin mai în urmă, când vom combate, după putere,<br />
întâmpinările lor.<br />
Noi însă, cu atâta tărie ne încre<strong>de</strong>m în Dumnezeirea<br />
Duhului, pe care Îl adorăm, încât şi teologia Duhului vom<br />
începe-o <strong>de</strong> aici, din a pune <strong>de</strong>numirile însăşi în acord cu<br />
Treimea, chiar dacă pentru unii lucrul acesta ar părea foarte<br />
îndrăzneţ.<br />
Era lumina cea a<strong>de</strong>vărată, care luminează pe tot omul care<br />
vine în lume 509 , Tatăl. Era lumina cea a<strong>de</strong>vărată, care luminează<br />
pe tot omul care vine în lume, Fiul. Era lumina cea a<strong>de</strong>vărată,<br />
care luminează pe tot omul ce vine în lume, Celălalt Mângâietor.<br />
Era şi era şi era, dar Una era. Lumină şi lumină şi lumină, dar o<br />
singură lumină, un Dumnezeu. Lucrul acesta şi l-a închipuit şi<br />
David mai înainte, când zice: „Întru lumina Ta vom ve<strong>de</strong>a<br />
lumină” 510 . Şi acum, noi am şi văzut-o şi o şi predicăm 511 ,<br />
505<br />
Trebuie remarcat că Sfânta Scriptură nu atribuie <strong>de</strong>numirile „Sfântul” şi „Duhul”<br />
exclusiv Sfântului Duh. Astfel, la Ioan 4, 24, Tatăl este numit Duh, iar la Plâng. 4, 20<br />
numesc Duh pe Fiul. Duhuri sunt numiţi şi îngerii (Ps. 103, 5) şi sufletul (Ps. 30, 7) şi<br />
chiar diavolul (Mat. 12, 43). Denumirea <strong>de</strong> „Sfântul” este <strong>de</strong>opotrivă dată şi îngerilor şi<br />
sfinţilor şi seminţiilor alese (Ieş. 19, 6).<br />
506<br />
Vezi şi Cuvântarea a treia teologică, cap.XVIII.<br />
507<br />
Vezi şi Cuvântarea a patra teologică, cap. I.<br />
508<br />
Vezi Ps. 53, 6. Sfânta Scriptură nu vorbeşte limpe<strong>de</strong> <strong>de</strong>spre Sfântul Duh ca<br />
Dumnezeu. Aceasta să nu fie însă pentru noi un motiv <strong>de</strong> temere, când Îl mărturisim ca<br />
Dumnezeu, fiindcă Dumnezeirea Duhului, cum spune mai <strong>de</strong>parte Sfântul <strong>Grigorie</strong>, cap.<br />
XXIII, este luată din locurile care o cuprind, <strong>de</strong>şi nu o spun anume, la fel este şi cu<br />
însuşirile lui Dumnezeu <strong>de</strong> a fi nenăscut, fără <strong>de</strong> început, şi nemuritor, care nu sunt<br />
pronunţate expres, dar care sunt <strong>de</strong>duse, evi<strong>de</strong>nt, din texte.<br />
509<br />
Ioan 1, 9.<br />
510<br />
Ps. 35, 9.<br />
511 Sub influenţa locului din Ioan 3, 11.<br />
109
înţelegând pe Fiul lumină din lumina Tatăl în lumina Duhul,<br />
scurta şi simpla teologie a Treimii. Cel care are ceva <strong>de</strong> înlăturat<br />
<strong>de</strong> aici, să înlăture; nelegiuitul să nelegiuiască. Noi, ceea ce am<br />
înţeles, predicăm. Ne vom urca pe munte înalt şi vom striga 512 ,<br />
dacă <strong>de</strong> jos nu vom fi auziţi. Vom înălţa pe Duhul, nu ne vom<br />
teme. Şi dacă vom fi şi în situaţia <strong>de</strong> a ne teme, ne vom teme din<br />
cauza tăcerii, nu din cauza predicării 513 .<br />
IV<br />
Dacă era un timp când nu era Tatăl, era un timp când nu<br />
era Fiul. Dacă era un timp când nu era Fiul, era un timp când<br />
nu era nici Sfântul Duh. Dacă Unimea era <strong>de</strong> la început, şi<br />
Treimea era <strong>de</strong> la început. Dacă arunci jos Unimea, îndrăznesc<br />
şi spun, să nu pui sus nici Doimea 514 . Căci care este folosul unei<br />
Dumnezeiri ne<strong>de</strong>săvârşite Şi mai mult, ce Dumnezeire mai este<br />
ea, dacă nu este <strong>de</strong>săvârşită Şi cum este <strong>de</strong>săvârşită<br />
Dumnezeirea căreia îi lipseşte ceva spre <strong>de</strong>săvârşire Şi îi<br />
lipseşte ceva, într-un fel, dacă nu are sfinţenia. Şi cum ar<br />
avea-o, dacă nu-L are pe Duhul Căci sau sfinţenia este altceva<br />
în afară <strong>de</strong> Duhul şi atunci să ne spună careva ce se cre<strong>de</strong> că<br />
este ea, sau, dacă este unul şi acelaşi lucru cu Duhul, cum <strong>de</strong><br />
nu era <strong>de</strong> la început Ca şi cum ar fi o mai mare însuşire pentru<br />
Dumnezeu, să fie cândva ne<strong>de</strong>săvârşit şi fără <strong>de</strong> Duhul! Dacă<br />
Duhul nu era <strong>de</strong> la început, atunci S-a aşezat în acelaşi rând cu<br />
mine, <strong>de</strong>şi puţin mai înainte <strong>de</strong> mine. Căci prin existenţa în timp<br />
ne <strong>de</strong>spărţim noi <strong>de</strong> Dumnezeu. Dacă S-a aşezat în acelaşi rând<br />
cu mine, cum mă mai îndumnezeieşte Sau cum mă mai uneşte<br />
cu Dumnezeirea 515<br />
V<br />
În<strong>de</strong>osebi însă îţi voi filosofa <strong>de</strong>spre El începând puţin mai<br />
<strong>de</strong> sus, căci <strong>de</strong>spre Treime am discutat şi mai înainte 516 .<br />
Saducheii au socotit că Duhul Sfânt nu există nici<strong>de</strong>cum, că<br />
nu există nici îngeri, nici înviere 517 , dispreţuind ei, din care<br />
pricină nu ştiu, atâtea şi atâtea mărturii <strong>de</strong>spre El în Vechiul<br />
512<br />
Is. 40, 9.<br />
513<br />
Adică: nu ne vom teme din cauza îndrăznelii <strong>de</strong> a predica sus şi tare Dumnezeirea<br />
Sfântului Duh, ci ne vom teme numai atunci când, din cauza slăbiciunii şi a nepăsării,<br />
nu vom predica pe Duhul ca Dumnezeu a<strong>de</strong>vărat, ci vom tăcea.<br />
514<br />
Adică pe Tatăl şi pe Fiul, pentru care macedonienii nu făceau atâtea dificultăţi, câte<br />
făceau în cazul Sfântului Duh.<br />
515<br />
Îndumnezeirea şi sfinţenia se dă lumii prin Sfântul Duh. Lucrul acesta nu mai poate<br />
avea loc, dacă Duhul nu este Dumnezeu a<strong>de</strong>vărat şi <strong>de</strong>săvârşit, atât în Sine, cât şi în<br />
raport cu Sfânta Treime, <strong>de</strong>ci cosubstanţial, <strong>de</strong>ofiinţă cu Tatăl şi cu Fiul.<br />
516<br />
Vezi Cuvântarea a patra teologică, cap. XVI.<br />
517 Vezi Fapt. 23, 8.<br />
110
Testament. Teologii mai cu vază la elini, şi care s-au apropiat<br />
mai mult <strong>de</strong> învăţătura noastră 518 , L-au conceput cu închipuirea,<br />
pare-mi-se; însă s-au <strong>de</strong>osebit între ei în privinţa numelui Lui,<br />
dându-I <strong>de</strong>numirea <strong>de</strong> „minte a universului” şi „mintea din<br />
afară” şi alte <strong>de</strong>numiri <strong>de</strong> felul acesta. Dintre înţelepţii din<br />
vremea noastră, unii L-au socotit o putere, alţii o creatură, alţii<br />
Dumnezeu, iar alţii n-au ştiut ce <strong>de</strong>numire dintre acestea să-I<br />
mai <strong>de</strong>a, din respect pentru Scriptură, cum pretind ei, sub motiv<br />
că ea nu arată lămurit niciuna din aceste <strong>de</strong>numiri. Şi, din<br />
cauza aceasta, nici nu-L adoră, nici nu-L neadoră, luând faţă <strong>de</strong><br />
El o poziţie oarecum mijlocie, ba chiar şi foarte <strong>de</strong> plâns. Şi<br />
dintre cei care L-au socotit Dumnezeu, unii sunt evlavioşi până<br />
la cuget, iar alţii cutează să fie evlavioşi şi cu buzele. Dar am<br />
auzit <strong>de</strong> unii, care ju<strong>de</strong>că Dumnezeirea ca nişte oameni mai<br />
înţelepţi, care mărturisesc ca şi noi că trei sunt cele cugetate în<br />
Treime, dar atât <strong>de</strong> mult le-au <strong>de</strong>părtat între ele, încât pe Unul Îl<br />
fac nemărginit în fiinţă şi putere, pe Altul nemărginit în putere,<br />
nu şi în fiinţă, iar pe Altul mărginit şi <strong>de</strong> unul şi <strong>de</strong> celălalt,<br />
imitând ei, <strong>de</strong>şi în alt chip, pe cei care numesc persoanele<br />
Treimii creator, împreună lucrător şi slujitor 519 şi care socotesc<br />
că ordinea şi harul din numiri sunt o urmare firească a<br />
lucrurilor 520 .<br />
VI<br />
Nu vom avea însă niciun cuvânt pentru aceia care au socotit<br />
că nici nu există Duhul, sau pentru acei elini care au spus<br />
aiureli. Căci nu am vrea să ne ungem spre cuvântare cu<br />
unt<strong>de</strong>lemnul păcătoşilor 521 . Faţă <strong>de</strong> ceilalţi, aşa vom argumenta:<br />
Sfântul Duh trebuie socotit absolut sau una dintre existenţele<br />
care subzistă în Sine, sau una dintre existenţele contemplate<br />
într-o alta, existenţe dintre care, în<strong>de</strong>mânaticii în astfel <strong>de</strong><br />
lucruri, pe cea care subzistă absolut în sine o numesc<br />
substanţă, iar pe cea contemplată într-o altă fiinţă o numesc<br />
acci<strong>de</strong>nt. În consecinţă, dacă Duhul a apărut ca acci<strong>de</strong>nt, El ar<br />
518<br />
Hermes, Orfeu, Homer, Anaxagora şi mai ales Platon şi Aristotel. Acesta din urmă, în<br />
De gener. Anim. 2, 3, vorbeşte <strong>de</strong> divinitatea raţiunii din afară. Anaxagora vorbeşte <strong>de</strong><br />
raţiunea care este cauză a ordinii şi a armoniei, raţiune infuzată celor existente.<br />
Apropierea cu Aristotel ar fi cea din I Cor. 2, 16: „Noi avem mintea lui Iisus”, adică<br />
Duhul, iar cu Anaxagora cea din Ps. 32, 6: „Prin cuvântul Domnului cerurile s-au<br />
întemeiat şi prin cuvântul gurii Lui toată puterea lor”.<br />
519<br />
Aici aluzia este evi<strong>de</strong>ntă: se referă la arieni şi eunomieni, a căror doctrină se<br />
recunoaşte în gradaţia dintre persoanele Sfintei Treimi şi din însuşirile Lor.<br />
Subordonaţionismul este izbitor aici. Ori tocmai lucrul acesta este combătut aici.<br />
520<br />
Adică a <strong>de</strong>osebirii naturilor persoanelor Sfintei Treimi.<br />
521 Ps. 140, 5.<br />
111
putea fi o energie a lui Dumnezeu. Căci ce altceva ar fi, sau a cui<br />
ar fi Căci în felul acesta, El şi scapă mai mult <strong>de</strong> i<strong>de</strong>ea <strong>de</strong><br />
compunere 522 . Şi dacă este energie, se va arăta ca o putere a<br />
altuia, evi<strong>de</strong>nt, nu ca o putere <strong>de</strong> sine, şi odată cu manifestarea<br />
ca o putere a altuia, va înceta să fie ca o putere <strong>de</strong> sine. Căci aşa<br />
este energia. Cum <strong>de</strong>ci se manifestă ca o energie şi spune cutare<br />
şi cutare lucru şi separă lucruri 523 şi se întristează 524 şi se mânie<br />
şi face toate câte, evi<strong>de</strong>nt, sunt însuşirile lucrului mişcat, nu ale<br />
mişcării Iar dacă este o substanţă oarecare, nu un acci<strong>de</strong>nt, va<br />
fi socotit fie creatură, fie Dumnezeu. Un lucru mijlociu între<br />
acestea, sau care să nu ţină <strong>de</strong> niciunul, sau o alcătuire din<br />
amândouă, n-ar putea fi cugetată nici măcar <strong>de</strong> cei care<br />
plăsmuiesc pe traghelafi 525 . Dar dacă este o creatură, cum<br />
cre<strong>de</strong>m în El, sau cum ne <strong>de</strong>săvârşim în El Căci nu este unul şi<br />
acelaşi lucru a cre<strong>de</strong> în ceva şi a cre<strong>de</strong> <strong>de</strong>spre ceva. Căci a cre<strong>de</strong><br />
în ceva se spune <strong>de</strong>spre Dumnezeire, iar a cre<strong>de</strong> <strong>de</strong>spre ceva se<br />
spune <strong>de</strong>spre orice lucru în general. Iar dacă este Dumnezeu şi<br />
nu creatură, nu este nici făptură şi nici împreună rob cu noi şi,<br />
într-un cuvânt nimic din lucrurile cu <strong>de</strong>numiri umile.<br />
VII<br />
Acum este rândul cuvântului tău. Prăştiile să fie slobozite,<br />
silogismele să fie gata împletite! Sau este în totul nenăscut<br />
Duhul, sau este născut. Şi dacă este nenăscut, două sunt<br />
existenţele fără <strong>de</strong> început. Dacă însă este născut, subdivi<strong>de</strong><br />
iarăşi: sau din Tatăl este Duhul, sau din Fiul. Şi dacă este din<br />
Tatăl, sunt doi fii şi fraţi. Tu însă închipuieşte-mi-I chiar şi<br />
gemeni, dacă vrei, sau pe altul mai în vârstă, iar pe altul mai<br />
tânăr, fiindcă eşti atât <strong>de</strong> iubitor <strong>de</strong> lucruri corporale. Şi dacă<br />
Duhul este din Fiul, zice ni s-a născut şi un nepot Dumnezeu!<br />
Ce ar fi mai absurd <strong>de</strong>cât aceste afirmaţii Acestea le spun<br />
aşadar cei pricepuţi la faceri <strong>de</strong> rele 526 , dar care nu vor să scrie<br />
<strong>de</strong>spre cele bune. Eu însă, dacă aş fi văzut necesară<br />
subdivi<strong>de</strong>rea, aş fi primit şi lucrurile, fără să mă tem <strong>de</strong> numiri.<br />
Căci dacă Fiul este fiu, după o relaţie mai înaltă, iar noi nu<br />
putem să arătăm în alt chip pe Cel din Dumnezeu şi <strong>de</strong>opotrivă<br />
cu El, nu trebuie să cre<strong>de</strong>m că este necesar să trecem asupra<br />
Dumnezeirii <strong>de</strong>numirile <strong>de</strong> pe pământ şi care sunt proprii felului<br />
522<br />
I<strong>de</strong>ea <strong>de</strong> compunere, adică <strong>de</strong> sinteză, este străină <strong>de</strong> natura lui Dumnezeu, care<br />
este simplă şi nealcătuită.<br />
523<br />
Fapt. 13, 2.<br />
524<br />
Efes. 4, 30.<br />
525<br />
O plăsmuire mitologică: animal jumătate ţap, jumătate cerb.<br />
526 Ier. 4, 22.<br />
112
nostru <strong>de</strong> înrudire 527 . Sau poate, după ju<strong>de</strong>cata aceasta, ai socoti<br />
că Dumnezeu ne este şi <strong>de</strong> genul masculin fiindcă este numit şi<br />
Tată Şi că Dumnezeirea este ceva <strong>de</strong> genul feminin, după cât<br />
arată <strong>de</strong>numirile Şi că Duhul este ceva neutru, fiindcă nu este<br />
născător Iar dacă ai lua în glumă şi lucrul acesta, spunând că<br />
Dumnezeu, împreunându-se cu propria Lui voinţă, a născut pe<br />
Fiul, după aiurelile şi fabulele <strong>de</strong> <strong>de</strong>mult, ne-ai adus şi un<br />
Dumnezeu bărbat-femeie 528 , al lui Marcion şi Valentin, făuritorii<br />
<strong>de</strong> noi eoni.<br />
VIII<br />
Dar fiindcă nu primim prima ta diviziune, care socoteşte că<br />
nu există nimic intermediar între nenăscut şi născut, îţi vor pieri<br />
pe dată, împreună cu strălucita ta diviziune, şi fraţii şi nepoţii,<br />
<strong>de</strong>strămându-se şi în<strong>de</strong>părtându-se <strong>de</strong> teologie, cum se<br />
<strong>de</strong>stramă o legătură împletită din mai multe fire, când i se<br />
<strong>de</strong>zleagă capătul. Căci un<strong>de</strong> vei pune pe Cel purces, spune-mi,<br />
care apare la mijlocul diviziunii tale şi care este introdus <strong>de</strong> un<br />
teolog mai <strong>de</strong>stoinic <strong>de</strong>cât tine, <strong>de</strong> Mântuitorul nostru Afară<br />
numai dacă, din cauza unui al treilea testament al tău, ai surpat<br />
cuvântul acela al Evangheliilor Lui: „Duhul cel Sfânt, care <strong>de</strong> la<br />
Tatăl purce<strong>de</strong>” 529 , care, întrucât purce<strong>de</strong> <strong>de</strong> acolo, nu este<br />
creatură; întrucât nu este născut, nu este Fiu; întrucât este<br />
mijlociu între nenăscut şi născut, este Dumnezeu. Şi astfel,<br />
scăpând <strong>de</strong> laţul silogismelor tale, Dumnezeu S-a arătat limpe<strong>de</strong><br />
mai puternic <strong>de</strong>cât divi<strong>de</strong>rile tale.<br />
-Ce este aşadar purce<strong>de</strong>rea<br />
-Spune tu cum este nenaşterea Tatălui şi eu îţi voi explica<br />
natura naşterii Fiului şi natura purce<strong>de</strong>rii Duhului şi vom fi<br />
loviţi amândoi <strong>de</strong> nebunie din cauza scrutării iscoditoare a<br />
tainelor lui Dumnezeu. Şi acestea cine să le spună Cei care nu<br />
sunt în stare să vadă nici lucrurile din faţa picioarelor lor, nici să<br />
numere nisipul mărilor, picăturile ploii şi zilele veacului, necum<br />
să pătrundă adâncurile lui Dumnezeu 530 şi să găsească<br />
explicaţiile naturii aşa <strong>de</strong> negrăite şi care întrece puterea <strong>de</strong><br />
înţelegere a minţii.<br />
IX<br />
-Ce-I lipseşte <strong>de</strong>ci Duhului, zice, spre a fi Fiu Căci dacă nu<br />
ar fi ceva <strong>de</strong> lipsă ar fi Fiu.<br />
527<br />
Precum <strong>de</strong>numirea <strong>de</strong> frate şi nepot.<br />
528<br />
Hermafrodit.<br />
529<br />
Ioan 15, 26.<br />
530 I Cor. 2, 10.<br />
113
-Nu zicem că-I lipseşte ceva, căci nici nu este lipsit <strong>de</strong> ceva<br />
Dumnezeu. Însă <strong>de</strong>osebirea <strong>de</strong> manifestare, ca să zic aşa, sau <strong>de</strong><br />
relaţie reciprocă, a făcut <strong>de</strong>osebită şi numirea lor. Căci nu-i<br />
lipseşte nici Fiului ceva spre a fi Tată (căci nu este o lipsă<br />
calitatea <strong>de</strong> Fiu), dar nu pentru aceasta nu e Tată. Sau după<br />
logica aceasta, Îi va lipsi ceva şi Tatălui, spre a fi Fiu, căci nu<br />
este Fiu Tatăl. Dar aceste însuşiri nu sunt datorate vreunei lipse<br />
din vreo parte, şi nici nu sunt din vreo supunere după fiinţă, ci<br />
faptul însuşi <strong>de</strong> „a nu se fi născut” şi <strong>de</strong> „a se fi născut” şi <strong>de</strong> „a<br />
fi purces”, a <strong>de</strong>numit pe unul Tată, pe altul Fiu, iar pe altul ceea<br />
ce se numeşte Duhul Sfânt, ca să fie păstrată neamestecarea<br />
celor trei ipostasuri în unica natură şi vrednicie a Dumnezeirii.<br />
Căci nici Fiul nu este Tată, căci Tatăl unul este, dar este ceea ce<br />
este Tatăl; şi nici Duhul nu este Fiu, fiindcă este din<br />
Dumnezeu 531 , căci unul este Unul-Născut, dar este ceea ce este<br />
Fiul. Una sunt cele trei după Dumnezeire şi Unimea trei după<br />
proprietăţi, ca să nu fie nici sabeliană şi nici treimea nelegiuitei<br />
diviziuni <strong>de</strong> acum 532 .<br />
X<br />
-Ce <strong>de</strong>ci Este Duhul Dumnezeu<br />
-Negreşit că da.<br />
-Ce <strong>de</strong>ci Este El <strong>de</strong>ofiinţă<br />
-Da, dacă este Dumnezeu.<br />
-Dă-mi <strong>de</strong>ci, zice, din unul şi acelaşi, pe unul Fiu, iar pe<br />
altul ne Fiu, apoi <strong>de</strong>ofiinţă şi admit că este Dumnezeu şi<br />
Dumnezeu.<br />
-Dă-mi şi tu mie un alt Dumnezeu şi o natură a lui<br />
Dumnezeu şi îţi voi da aceeaşi Treime, cu aceleaşi numiri şi<br />
lucruri. Dar dacă Unul este Dumnezeu şi Una natura cea mai <strong>de</strong><br />
sus, <strong>de</strong> un<strong>de</strong> vrei să-ţi scot asemănarea Sau o cauţi iarăşi<br />
printre cele <strong>de</strong> jos şi printre cele ale tale. Este, într-a<strong>de</strong>văr, lucru<br />
foarte ruşinos, şi nu numai ruşinos, dar şi <strong>de</strong>stul <strong>de</strong> <strong>de</strong>şert, să<br />
iei din cele <strong>de</strong> jos asemănarea cu cele <strong>de</strong> sus şi asemănarea cu<br />
cele veşnice din natura nestatornică şi, cum spune Isaia, să<br />
cauţi lucrurile vii între cele moarte 533 . Dar totuşi, mă voi strădui,<br />
531<br />
I Cor. 2, 12.<br />
532<br />
Sabelianismul sau modalismul susţinea Divinitatea în sens monadic sau monarhic:<br />
există un singur Dumnezeu, un singur principiu în Dumnezeire, care în afară se<br />
manifestă modalistic, când ca Tată, când ca Fiu, când ca Duh, după împrejurări. Se<br />
nega <strong>de</strong>ci distincţia persoanelor şi se că<strong>de</strong>a şi în patripasianism. Arianismul, din contră<br />
separă atât <strong>de</strong> tranşant persoanele Sfintei Treimi, încât distruge egalitatea <strong>de</strong> substanţă<br />
şi <strong>de</strong> vrednicie.<br />
533 Is. 8, 19; Luc. 24, 5.<br />
114
pentru tine, să dau şi din cele <strong>de</strong> jos o ajutorare cuvântării.<br />
<strong>Cele</strong>lalte, într-a<strong>de</strong>văr, mi se par <strong>de</strong> trecut cu ve<strong>de</strong>rea, <strong>de</strong>şi aş<br />
avea multe <strong>de</strong> spus din istoria animalelor, unele cunoscute<br />
nouă, iar altele cunoscute la puţini, câte cu adâncă măiestrie a<br />
lucrat natura faţă <strong>de</strong> naşterile animalelor. Căci se spune că se<br />
nasc nu numai aceleaşi feluri <strong>de</strong> animale din aceleaşi feluri <strong>de</strong><br />
animale, şi nici din alte feluri <strong>de</strong> animale numai alte feluri <strong>de</strong><br />
animale, ci şi din alte feluri <strong>de</strong> animale aceleaşi feluri <strong>de</strong> animale<br />
şi din aceleaşi feluri <strong>de</strong> animale alte feluri <strong>de</strong> animale. Şi dacă<br />
vorba este vrednică <strong>de</strong> crezare pentru cineva, mai există şi un<br />
altfel <strong>de</strong> naştere, anume că acelaşi animal să se mistuie pe sine<br />
şi să se nască. Mai sunt apoi unele animale care ies într-un fel<br />
din sine, trecând şi transformându-se din unele în altele, prin o<br />
măreţie a naturii. Pornind <strong>de</strong> aici, există, prin urmare, unul şi<br />
acelaşi animal, parte nenăscut, parte născut, şi totuşi <strong>de</strong>ofiinţă,<br />
lucru care mai ales se aseamănă, într-un fel, cu cazul nostru <strong>de</strong><br />
faţă.<br />
Dar, după ce voi da un exemplu din cele ale noastre, care<br />
este cunoscut <strong>de</strong> toţi, voi trece cu cuvântul la alt lucru.<br />
XI<br />
-Adam, ce era el la urma urmei<br />
-Era o plasmă a lui Dumnezeu.<br />
-Ce era <strong>de</strong>ci Eva<br />
-Era o porţiune a acestei plasme.<br />
-Dar Set ce era<br />
-Era o fiinţă născută şi din unul şi din altul.<br />
-Ţi se pare, prin urmare, că este unul şi acelaşi lucru:<br />
plasmă şi porţiune <strong>de</strong> plasmă şi fiinţă născută<br />
-De ce nu<br />
sieşi acestea, sunt ele <strong>de</strong>ofiinţă, sau ce sunt<br />
-De ce nu<br />
-Mărturiseşti, prin urmare, că este posibil ca şi cele care îşi<br />
au existenţa <strong>de</strong>osebit unele <strong>de</strong> altele să fie <strong>de</strong>ofiinţă. Şi spun<br />
acestea, nu atribuind Dumnezeirii plasma, sau porţiunea <strong>de</strong><br />
plasmă, sau ceva din cele câte aparţin corpului – să nu mă atace<br />
iarăşi vreunul din cei care se luptă cu cuvintele –, ci fiindcă văd<br />
în aceste lucruri, întocmai ca pe o scenă, cele cugetate în cazul<br />
nostru. Căci nici nu este cu putinţă ca vreun lucru din cele cu<br />
care se face asemănarea să exprime limpe<strong>de</strong> a<strong>de</strong>vărul întreg.<br />
-Dar la ce acestea, zic ei Căci nu este cu putinţă ca din<br />
unul şi acelaşi principiu, unul să fie o fiinţă născută, iar altul<br />
altceva.<br />
115
-Dar ce Eva şi Set nu sunt ei din acelaşi Adam Căci din<br />
care altul ar fi Sunt ei amândoi, din cauza aceasta, şi fiinţe<br />
născute<br />
-Nici<strong>de</strong>cum.<br />
-Atunci ce sunt<br />
-Sunt: unul o porţiune <strong>de</strong> plasmă, iar altul fiinţă născută, şi<br />
între ei, fără îndoială, una şi aceeaşi, fiindcă sunt oameni, nu va<br />
tăgădui nimeni. Vei înceta <strong>de</strong>ci cu lupta împotriva Duhului, fie<br />
socotindu-L fiinţă absolut născută, fie ca nefiind <strong>de</strong> aceeaşi<br />
fiinţă şi nici Dumnezeu şi cu luarea din cele omeneşti a<br />
suportului înţelegerii noastre Eu cred că ţi-ar fi bine, dacă nu ai<br />
fi ştiut să fii iubitor <strong>de</strong> sfadă şi să te lupţi împotriva lucrurilor<br />
evi<strong>de</strong>nte.<br />
XII<br />
-Dar cine s-a închinat Duhului, zice Cine, fie dintre cei <strong>de</strong><br />
<strong>de</strong>mult, fie dintre cei din vremurile noi Cine I s-a rugat Lui<br />
Un<strong>de</strong> stă <strong>de</strong>ci scris că trebuie să I te închini, sau să I te rogi Şi<br />
<strong>de</strong> un<strong>de</strong> luându-L Îl ai pe El<br />
Motivul mai <strong>de</strong>săvârşit al faptului îl vom reda la urmă, când<br />
o să vorbim <strong>de</strong>spre lucrul nescris. Pentru acum însă ajunge să<br />
spunem atât numai. Duhul este Acela în care ne închinăm şi<br />
prin care ne rugăm. „Căci Duh este Dumnezeu, zice Scriptura, şi<br />
cei care I se închină, trebuie să I se închine în Duh şi A<strong>de</strong>văr” 534 .<br />
Şi iarăşi: „Căci ce să ne rugăm, cum trebuie nu ştim, ci Duhul<br />
Însuşi se roagă pentru noi cu negrăite suspinări” 535 . Şi: „Mă voi<br />
ruga cu Duhul şi mă voi ruga şi cu mintea” 536 , adică în minte şi<br />
în Duh. Aşadar, închinarea sau rugăciunea cu Duhul, nimic<br />
altceva nu-mi pare că este, fără numai faptul că îşi aduce El<br />
Însuşi rugăciunea şi închinarea. Cine dintre dumnezeieştii şi<br />
binecredincioşii bărbaţi nu ar proslăvi lucrul acesta, anumă că<br />
şi închinarea Unuia este închinarea Celor Trei, pentru egalitatea<br />
vredniciei şi Dumnezeirii la Cei trei Şi nu mă voi teme nici <strong>de</strong><br />
aceea că se spune că „toate s-au făcut” prin Fiul 537 , ca şi cum<br />
unul din „toate” ar fi şi Sfântul Duh, fiindcă s-a spus „toate câte<br />
s-au făcut”, nu pur şi simplu „toate”, căci nu s-a spus nici Tatăl,<br />
nici cele câte nu s-au făcut. Arată-mi pe Duhul că S-a făcut şi<br />
atunci dă-L Fiului şi numără-L împreună cu creaturile. Atât<br />
timp cât nu vei arăta lucrul acesta, nu vei aduce niciun sprijin<br />
534<br />
Ioan 4, 24.<br />
535<br />
Rom. 8, 26.<br />
536<br />
I Cor. 14, 15.<br />
537 Ioan 1, 3.<br />
116
spre nelegiuire afirmaţiei tale mărginitoare 538 . Căci dacă într-a<strong>de</strong>văr<br />
S-a făcut, negreşit că prin Hristos S-a făcut, nu voi<br />
tăgădui nici eu însumi. Iar dacă nu S-a făcut, cum <strong>de</strong> mai este<br />
unul din „toate”, sau „prin Hristos” Încetează <strong>de</strong>ci să cinsteşti<br />
rău şi pe Tatăl împotriva Unuia-Născutului – că este o rea<br />
cinstire ca, socotind pe Fiul creatura cea mai <strong>de</strong> cinste, să-L<br />
lipseşti <strong>de</strong> Fiul 539 –, şi pe Fiul împotriva Duhului, căci Fiul nu<br />
este făcător al Celui care este împreună slujitor cu El, ci este<br />
împreună slăvit cu Cel <strong>de</strong>opotrivă cinstit. Să nu aşezi împreună<br />
cu tine nimic din Treime 540 , ca să nu cazi <strong>de</strong> la Treime. Să nu<br />
trunchezi în niciun fel natura cea unică şi vrednică <strong>de</strong> o egală<br />
adorare, fiindcă dacă dărâmi ceva din cele trei, vei dărâma totul,<br />
ba mai mult, vei fi căzut <strong>de</strong> la totul. Mai bine să-ţi faci o mică<br />
închipuire a Unimii, <strong>de</strong>cât să îndrăzneşti să faci o <strong>de</strong>săvârşită<br />
nelegiuire.<br />
XII<br />
Dar am ajuns cu cuvântarea la chestiunea <strong>de</strong> căpetenie şi<br />
mă tânguiesc că o problemă <strong>de</strong> multă vreme moartă şi care a<br />
lăsat loc credinţei, se pune acum din nou. Este însă necesar să<br />
mă ridic faţă <strong>de</strong> cei care spun palavre, ca să nu fim condamnaţi<br />
în lipsă, noi care avem pe Cuvântul şi care suntem apărători ai<br />
Duhului.<br />
-Dacă există, zic ei, Dumnezeu şi Dumnezeu şi Dumnezeu,<br />
cum <strong>de</strong> nu sunt trei Dumnezei Sau cum <strong>de</strong> nu este poliarhie<br />
ceea ce slăvim noi 541 <br />
538<br />
Bazaţi pe Ioan 1, 3, pnevmatomahii susţineau că Fiul, ca intrument, a creat toate<br />
cele existente şi <strong>de</strong>ci şi pe Sfântul Duh. Fraza cuprinzătoare sau <strong>de</strong>limitativă, era<br />
aceasta: „toate câte s-au făcut”. Sfântul <strong>Grigorie</strong> argumentează că trebuie făcută<br />
distincţia, anume că Sfântul Evanghelist spune „toate câte s-au făcut”, nu „toate” pur şi<br />
simplu, ceea ce este cu totul altceva.<br />
539<br />
Între alte capete ale doctrinei lor <strong>de</strong>spre Fiul, fiindcă contra Lui este doctrina lor în<br />
general, susţineau că Fiul este o creatură, însă, spre <strong>de</strong>osebire <strong>de</strong> celelalte, el este<br />
creatura cea mai prestantă. Deosebirea dintre El şi Tatăl este nesfârşită, pe când cea<br />
dintre El şi creaturi este calitativă. Această prestanţă Îi venea prin faptul adopţiei harice<br />
<strong>de</strong> către Tatăl şi mai ales prin buna întrebuinţare a liberului Lui arbitru, ceea ce, din<br />
punct <strong>de</strong> ve<strong>de</strong>re moral, Îl face impecabil şi imuabil. Natural că în asemenea consi<strong>de</strong>raţii,<br />
El nu mai era <strong>de</strong>ofiinţă cu Tatăl şi ca atare Tatăl era privat <strong>de</strong> Fiul, care rămânea doar o<br />
creatură prestantă.<br />
540<br />
Trebuie în<strong>de</strong>părtată, cu alte cuvinte, i<strong>de</strong>ea <strong>de</strong> „creat” sau <strong>de</strong> „făcut”, care este<br />
specificată firii omeneşti şi zidite, când este vorba <strong>de</strong> Sfânta Treime.<br />
541<br />
Poliarhia, adică i<strong>de</strong>ea că există mai multe stăpâniri dumnezeieşti. În Cuvântarea a<br />
treia teologică, cap. II, ve<strong>de</strong>m că trei au fost i<strong>de</strong>ile <strong>de</strong> stăpânire dumnezeiască,<br />
manifestate în istoria omenească: anarhia, adică lipsa <strong>de</strong> stăpânire dumnezeiască,<br />
poliarhia, adică i<strong>de</strong>ea că există mai multe stăpâniri dumnezeieşti, şi monarhia, adică<br />
i<strong>de</strong>ea că există o singură stăpânire dumnezeiască, i<strong>de</strong>i care s-au succedat, primele<br />
două fiind eliminate <strong>de</strong> experienţa gândirii omeneşti, ca izvoare <strong>de</strong> <strong>de</strong>zordine şi <strong>de</strong><br />
117
Aceste lucruri cine le spun Cei care sunt mai <strong>de</strong>săvârşiţi în<br />
nelegiuire, sau cei din ceata a doua, adică cei care faţă <strong>de</strong> Fiul<br />
au oarecum o credinţă mai dreaptă. Căci cuvântarea parte se<br />
adresează la amândouă taberile, parte se adresează numai<br />
acestora din urmă. Deci cuvântul faţă <strong>de</strong> aceştia din urmă astfel<br />
este: ce ne spuneţi voi nouă tri<strong>de</strong>iţi 542 , voi care adoraţi pe Fiul,<br />
<strong>de</strong>şi v-aţi în<strong>de</strong>părtat <strong>de</strong> Duhul Dar voi nu sunteţi bi<strong>de</strong>iţi 543 <br />
Căci dacă tăgăduiţi şi închinarea Unuia-Născutului, v-aţi aşezat,<br />
evi<strong>de</strong>nt, alături <strong>de</strong> potrivnici. Şi la ce ne mai purtăm cu blân<strong>de</strong>ţe<br />
faţă <strong>de</strong> voi, ca şi cum nu aţi fi murit cu totul Dacă însă Îl<br />
adoraţi şi dacă până într-atât vă găsiţi în o situaţie mântuitoare,<br />
vă vom întreba: care este pentru voi raţiunea bi<strong>de</strong>ismului, dacă<br />
eventual vi se aduce această învinuire Dacă este un motiv <strong>de</strong><br />
înţelepciune, răspun<strong>de</strong>ţi-ne, daţi-ne şi nouă o cale <strong>de</strong> răspuns.<br />
Căci raţiunile prin care aţi respinge voi bi<strong>de</strong>ismul, ne-ar ajunge<br />
şi nouă împotriva acuzării <strong>de</strong> tri<strong>de</strong>ism. Şi să învingem astfel,<br />
folosindu-vă <strong>de</strong> apărători pe voi acuzatorii, lucru <strong>de</strong>cât care ce<br />
poate fi mai generos<br />
XIV<br />
Care ne este însă lupta şi cuvântul îndreptat împotriva şi a<br />
unora şi a altora<br />
Pentru noi există un singur Dumnezeu, pentru că există o<br />
singură Dumnezeire şi <strong>de</strong>şi cre<strong>de</strong>m că sunt trei, persoanele din<br />
El îşi au referinţa către Unime 544 . Căci nu este Unul din Cei trei<br />
mai Dumnezeu, iar Altul mai puţin Dumnezeu, şi nici Unul un<br />
Dumnezeu mai întâi, iar Altul un Dumnezeu mai pe urmă 545 , nici<br />
nu se <strong>de</strong>sparte prin voinţă, nici nu se împarte prin putere şi nici<br />
nu există ceva acolo din cele câte sunt proprii lucrurilor care se<br />
pot împărţi, ci, dacă trebuie s-o spun într-un cuvânt, Dumnezeirea<br />
este neîmpărţită între împărţiţi 546 şi ca în trei sori uniţi<br />
între ei o singură amestecare a luminii. Aşadar, când privim<br />
către Dumnezeire şi către cauza primă şi către monarhie 547 , unul<br />
este lucrul care ni se înfăţişează; când însă privim către cele în<br />
<strong>de</strong>zagregare morală.<br />
542<br />
Adică adoratori a trei Dumnezei: Tatăl, Fiul şi Duhul.<br />
543<br />
Adică adoratori a doi Dumnezei: Tatăl şi Fiul, ca pnevmatomahii.<br />
544<br />
Fiul şi Sfântul Duh au relaţie sau înclinare firească către Tatăl, unicul izvor din care<br />
ţâşnesc, dincolo <strong>de</strong> timp şi <strong>de</strong> cauză, în felul cum au relaţie cu o cauză cele provenite<br />
din ea.<br />
545<br />
Această era o obiecţie întemeiată <strong>de</strong> ereticii noştri pe Mat. 28, 19. Vezi nota<br />
respectivă <strong>de</strong> la cap. XX din Cuvântarea <strong>de</strong> faţă.<br />
546<br />
Deşi trei persoane dumnezeieşti, natura şi fiinţa divină nu se fragmentează între ele,<br />
ci subzistă întreagă şi dincolo <strong>de</strong> timp, <strong>de</strong>ci fără <strong>de</strong> început, în fiecare persoană.<br />
547 I<strong>de</strong>ea <strong>de</strong> unică stăpânire dumnezeiască.<br />
118
care este Dumnezeirea 548 şi care îşi au <strong>de</strong> aici fiinţa, din cauza<br />
primă mai presus <strong>de</strong> timpuri şi <strong>de</strong>opotrivă slăvite, atunci trei<br />
sunt cele pe care le adorăm.<br />
XV<br />
-Ce <strong>de</strong>ci, ar zice cineva, nu şi la elini este o singură<br />
Dumnezeire, cum spun cei care filosofează la ei mai <strong>de</strong>săvârşit,<br />
şi la noi o singură omenire, neamul omenesc întreg Şi cu toate<br />
acestea sunt mulţi zei şi nu unul, după cum sunt şi oameni<br />
mulţi<br />
-Da, dar aici comunitatea are unimea contemplată numai <strong>de</strong><br />
cugetare. Atributele însă care se referă la fiecare în parte, sunt,<br />
<strong>de</strong> cele mai multe ori, împărţite între ele şi <strong>de</strong> timp şi <strong>de</strong> patimi<br />
şi <strong>de</strong> putere 549 . Căci noi oamenii nu suntem numai alcătuiţi ci<br />
suntem şi opuşi, şi unii faţă <strong>de</strong> alţii şi faţă <strong>de</strong> noi înşine, fără să<br />
rămânem curat aceiaşi nici măcar o singură zi, necum toată<br />
viaţa, ci curgând şi schimbându-ne şi în privinţa corpurilor şi în<br />
privinţa sufletelor. Şi nu ştiu dacă nu păţesc la fel şi îngerii şi<br />
toată firea <strong>de</strong> sus şi după Treime, chiar dacă sunt nişte firi<br />
simple şi mai cu putere fixate faţă <strong>de</strong> bine, prin vecinătatea lor<br />
cu binele suprem 550 .<br />
XVI<br />
Dar zeii şi <strong>de</strong>monii adoraţi <strong>de</strong> elini, cum îi numesc ei înşişi,<br />
nu au <strong>de</strong>loc nevoie să le fim noi acuzatori, ci sunt osândiţi <strong>de</strong><br />
proprii lor teologi, pe <strong>de</strong> o parte ca fiind socotiţi pătimaşi, iar pe<br />
<strong>de</strong> alta ca răzvrătitori, gemând <strong>de</strong> atâtea rele şi nestatornicii şi în<br />
vrăjmăşie nu numai ei între ei, ci şi faţă <strong>de</strong> primele cauze, pe<br />
care zei îi numesc ei Oceani şi Tetizi şi Faneţi 551 şi nu ştiu mai<br />
cum şi, în sfârşit, un zeu urâtor <strong>de</strong> copii din cauza iubirii <strong>de</strong><br />
stăpânire 552 , care a mâncat pe toţi ceilalţi, din cauza nesăţietăţii<br />
lui, cu scopul <strong>de</strong> a ajunge tată şi al tuturor oamenilor şi al<br />
tuturor zeilor, mâncaţi şi vărsaţi afară prin o soartă amarnică.<br />
Iar dacă acestea sunt nişte mituri şi alegorii, cum spun ei înşişi,<br />
spre a scăpa <strong>de</strong> josnicia cuvântului, ce vor zice privitor la<br />
548<br />
Adică persoanele Sfântei Treimi.<br />
549<br />
Însuşirile proprii ale zeilor îi <strong>de</strong>osebeau atât <strong>de</strong> mult între ei, încât nici nu putea fi<br />
vorba <strong>de</strong> o înclinare firească spre unime în divinitate. Niciodată mitologia nu ne-a<br />
prezentat vreun zeu, care să fi <strong>de</strong>păşit i<strong>de</strong>ea <strong>de</strong> loc, <strong>de</strong> timp, <strong>de</strong> spaţiu, <strong>de</strong> putere<br />
limitată, ca să nu mai vorbim <strong>de</strong> i<strong>de</strong>ea unei unităţi <strong>de</strong> fiinţă şi egalităţi <strong>de</strong> vrednicie.<br />
550<br />
Prin vecinătatea cu Dumnezeu, care este bun, bine şi frumos, toate în sensul <strong>de</strong><br />
„suprem”.<br />
551<br />
După poeţi, aceştia erau zei ai mării, pământului şi facultăţii vitale.<br />
552 Este vorba <strong>de</strong> Saturn.<br />
119
afirmaţia că „lumea întreagă a fost împărţită în trei” 553 şi că un<br />
zeu stă în fruntea câte unei părţi din cele existente, <strong>de</strong>osebin-duse<br />
ei şi prin materii şi prin vrednicii Dar împărţirea noastră nu<br />
este <strong>de</strong> felul acesta şi nici nu este aceasta partea lui Iacob, zice<br />
teologul meu 554 , ci fiecare dintre persoanele Treimii este una cu<br />
persoanele cu care este unită, nu mai puţin <strong>de</strong>cât faţă cu sine<br />
însăşi, datorită i<strong>de</strong>ntităţii <strong>de</strong> fiinţă şi <strong>de</strong> putere. Şi aceasta este<br />
legea Unimii, cât am înţeles-o noi în aceste lucruri. Dacă <strong>de</strong>ci<br />
este tare această lege, slavă lui Dumnezeu pentru contemplaţie,<br />
iar <strong>de</strong> nu, să căutăm pe cea care este mai puternică.<br />
XVII<br />
Dar argumentele tale, prin care încerci să răstorni Unimea<br />
noastră, nu ştiu cum le vom numi: ale unui om care glumeşte,<br />
sau ale unui om serios Şi care este acest argument<br />
-<strong>Cele</strong> <strong>de</strong>ofiinţă, zici tu, se numără împreună, numind<br />
împreună numărare adunarea într-un număr. Nu se numără<br />
însă împreună cele care nu sunt <strong>de</strong>ofiinţă, încât nu veţi scăpa <strong>de</strong><br />
vorbirea <strong>de</strong> trei Dumnezei, după ju<strong>de</strong>cata aceasta. Pentru noi<br />
însă nu este niciun pericol, căci nu le zicem <strong>de</strong>ofiinţă.<br />
-Aşadar ai scăpat <strong>de</strong> încurcătură prin o singură vorbă 555 şi ai<br />
câştigat biruinţa cea rea, făcând la fel cu cei care se strâng <strong>de</strong><br />
gât <strong>de</strong> frica morţii. Căci ca să nu te oboseşti cu apărarea<br />
monarhiei, ai tăgăduit Dumnezeirea şi ai pus la în<strong>de</strong>mâna<br />
duşmanilor ceea ce căutau. Eu însă, chiar dacă va trebui să mă<br />
obosesc întrucâtva, nu voi părăsi pe Cel căruia mă închin. Şi<br />
nici nu văd care ar fi oboseala aici.<br />
XVIII<br />
Se numără împreună, zici tu, cele <strong>de</strong>ofiinţă, iar cele care nu<br />
sunt astfel, îşi au indicarea fiecare în parte. De un<strong>de</strong> ai învăţat<br />
tu lucrul acesta şi <strong>de</strong> la care dogmatişti şi mitologi Sau nu ştii<br />
că orice număr este arătător al cantităţii lucrurilor care-i stau la<br />
bază, nu al naturii lor Eu însă sunt aşa <strong>de</strong> primitiv, mai mult<br />
chiar, sunt aşa <strong>de</strong> neînvăţat, încât numesc trei pe cele tot atâtea<br />
la număr, chiar dacă se <strong>de</strong>osebesc după natură, adică unu şi<br />
unu şi unu altfel tot atâtea unităţi, <strong>de</strong>şi sunt legate împreună<br />
prin fiinţă, fără să privesc la lucruri mai mult <strong>de</strong>cât la cantitatea<br />
lucrurilor a căror numărare se face. Dar fiindcă te ţii aşa <strong>de</strong><br />
strâns <strong>de</strong> literă, <strong>de</strong>şi luptându-te cu litera, ia-mi <strong>de</strong> aici dovezile.<br />
„Trei sunt în parimii, cele care merg ţanţos pe drum: leul şi ţapul<br />
553<br />
Homer, Iliada 15, vers. 189.<br />
554<br />
Ier. 10, 16.<br />
555 Adică prin vorba „<strong>de</strong>ofiinţă”.<br />
120
şi cocoşul şi, în al patrulea rând, împăratul când vine să<br />
vorbească în popor” 556 , ca să nu spun pe celelalte tetra<strong>de</strong><br />
numărate aici, dar <strong>de</strong>osebite prin natură. Şi doi heruvimi îi<br />
găsesc la Moisi număraţi ca o unitate 557 . Cum sunt <strong>de</strong>ci, după<br />
arta cuvântului tău, fie acelea trei, <strong>de</strong>şi prin naturile lor se<br />
<strong>de</strong>osebesc atât <strong>de</strong> mult între ele, fie acestea unităţi, când sunt<br />
atât <strong>de</strong> i<strong>de</strong>ntice între ele în ce le priveşte natura şi când sunt<br />
atât <strong>de</strong> legate şi <strong>de</strong> unite între ele Căci dacă aş zice Dumnezeu<br />
şi Mamona, doi domni număraţi în un singur număr 558 , în timp<br />
ce sunt atât <strong>de</strong> <strong>de</strong>parte unul <strong>de</strong> altul, aş fi poate şi mai <strong>de</strong> râs,<br />
din pricina numărării împreună.<br />
XIX<br />
-Dar pentru mine, zice, se spun împreună numărate şi<br />
<strong>de</strong>ofiinţă, cele care conglăsuiesc între ele şi în privinţa numelor,<br />
precum: trei oameni şi trei Dumnezei, şi nu trei cutare şi cutare<br />
la întâmplare 559 . Dar care este replica<br />
-Replica mea este că raţionamentul tău este raţionamentul<br />
unui om care pune legi în privinţa numelui, nu al unui om care<br />
caută a<strong>de</strong>vărul. Fiindcă şi pentru mine Petru şi Pavel şi Ioan nu<br />
sunt trei şi nici <strong>de</strong>ofiinţă, cât timp nu s-ar spune trei Petri şi trei<br />
Paveli şi tot atâţia Ioani. Căci ce ai păzit tu în privinţa numirilor<br />
generice, aceea o pretin<strong>de</strong>m şi noi în privinţa numirilor specifice,<br />
conform interpretării tale. Sau vei face o nedreptate, nedând<br />
ceea ce ai primit. Ce face <strong>de</strong>ci Ioan când zice, în epistolele<br />
catolice 560 că trei sunt cei care mărturisesc: Duhul, apa, sângele<br />
Ţi se pare cumva că aiurează, întâi pentru că a îndrăznit să<br />
numere împreună pe cele care nu sunt <strong>de</strong>ofiinţă, căci cine ar<br />
zice că acestea sunt <strong>de</strong> o singură fiinţă, şi al doilea, fiindcă a pus<br />
împreună lucruri care nu au nimic comun între ele, ci, după ce a<br />
pus înainte numărul „trei” la masculin, a adăugat numărul „trei”<br />
la neutru, în ciuda <strong>de</strong>finiţiilor şi normelor gramaticii tale Totuşi,<br />
ce <strong>de</strong>osebire este între a pune înainte numărul trei la masculin,<br />
adăugând apoi unu plus unu plus unu la neutru 561 , şi între a<br />
556<br />
Pild. 30, 29-31.<br />
557<br />
Ieş. 25, 18; 37, 7, număraţi monadic, adică separat, ca şi cum ar fi un lucru cu totul<br />
<strong>de</strong>osebit, <strong>de</strong>şi, în mod logic, ar fi trebuit număraţi împreună, doi heruvimi.<br />
558<br />
Mat. 6, 24. Dumnezeu şi Mamona sunt infinit <strong>de</strong>osebiţi substanţial, cu toate că sunt<br />
număraţi împreună „doi domni”.<br />
559<br />
Conglăsuirea stă în gen număr şi caz.<br />
560<br />
I Ioan 5, 8.<br />
561<br />
În exemplul dat din Sfânta Scriptură, se număra la masculin trei lucruri care sunt <strong>de</strong><br />
genul neutru. Numără apoi împreună lucruri care nu sunt <strong>de</strong>ofiinţă. Este obiceiul Sfintei<br />
Scripturi. În limba română, această distincţie este greu <strong>de</strong> făcut, spre <strong>de</strong>osebire <strong>de</strong><br />
limba elină un<strong>de</strong> lucrul este absolut evi<strong>de</strong>nt şi un<strong>de</strong> numeralul cardinal are gen chiar şi<br />
121
spune unu plus unu plus unu la masculin, fără să le numeşti<br />
trei la masculin, ci trei la neutru lucru pe care tu însuţi îl<br />
consi<strong>de</strong>ri nevrednic <strong>de</strong> admis în Dumnezeire. Ce este pentru tine<br />
<strong>de</strong>ci cancerul, care este şi animalul şi organul şi steaua cu acest<br />
nume Ce este câinele, care este şi <strong>de</strong> uscat şi <strong>de</strong> apă şi ceresc<br />
Nu ţi se pare că sunt numiţi trei canceri şi trei câini<br />
-Evi<strong>de</strong>nt că da.<br />
-Sunt ei, prin urmare, din pricina aceasta şi <strong>de</strong>ofiinţă Care<br />
dintre oameni în toate minţile va susţine aceasta Vezi cum ţi<br />
s-a surpat teoria <strong>de</strong>spre numărarea împreună, respinsă <strong>de</strong> noi<br />
cu tot atâtea argumente Căci dacă nu se numără întot<strong>de</strong>auna<br />
împreună cele <strong>de</strong>ofiinţă şi dacă se numără împreună cele care<br />
nu sunt <strong>de</strong>ofiinţă, şi dacă şi într-un caz şi în altul li se dă<br />
aceeaşi <strong>de</strong>numire, ce ţi-a rămas din dogmele tale<br />
XX<br />
Dar să cercetez şi chestiunea aceea şi poate nu fără o<br />
raţiune.<br />
-Unu şi cu unu nu alcătuiesc numărul doi Iar cele două nu<br />
se <strong>de</strong>sfac ele în unu şi unu<br />
-Evi<strong>de</strong>nt că da.<br />
-Aşadar, dacă sunt <strong>de</strong>ofiinţă cele care se numără împreună,<br />
după teoria ta, şi <strong>de</strong>osebite în fiinţă cele care se <strong>de</strong>spart, ce se<br />
întâmplă Se întâmplă că unele şi aceleaşi lucruri să fie şi<br />
<strong>de</strong>ofiinţă şi <strong>de</strong>osebite în fiinţă. Mă apucă râsul şi <strong>de</strong> înainte<br />
numărările tale şi <strong>de</strong> în urmă numărările tale 562 , <strong>de</strong> care crezi<br />
lucru mare, ca şi cum în ordinea numirilor ar sta lucrurile<br />
însele. Căci dacă aşa este lucrul, consi<strong>de</strong>rând că unele şi<br />
aceleaşi lucruri sunt numărate şi înainte şi în urmă în<br />
dumnezeiasca Scriptură, din pricina egalităţii naturii, ce<br />
împiedică, după acelaşi raţionament, ca unele şi aceleaşi lucruri<br />
să fie şi mai cinstite şi mai necinstite <strong>de</strong>cât ele însele Aceeaşi<br />
observaţie o am <strong>de</strong> făcut şi în privinţa cuvântului „Dumnezeu” şi<br />
„Domnul” şi, pe lângă aceasta, şi în privinţa prepoziţiilor „din<br />
care” şi „prin care” şi „în care” 563 , prin care ne tratezi cu artă<br />
<strong>de</strong> la trei în sus. Noi însă zicem trei, patru, etc. pentru toate genurile.<br />
562<br />
Acuzarea făcută aici <strong>de</strong> adversar stă în faptul că Sfânta Scriptură însăşi ar arăta<br />
neegalitatea persoanelor Sfintei Treimi, subordonându-Le prin felul în care le numără,<br />
fiindcă zice Tatăl, Fiul şi Sfântul Duh (Mat. 28, 19 şi II Cor. 13, 13 <strong>de</strong> ex.), <strong>de</strong> un<strong>de</strong>,<br />
<strong>de</strong>duceau ei, Fiul este mai mic <strong>de</strong>cât Tatăl şi Sfântul Duh mai mic şi <strong>de</strong>cât Tatăl şi <strong>de</strong>cât<br />
Fiul. Răspunsul dat <strong>de</strong> Sf. <strong>Grigorie</strong> este <strong>de</strong>cisiv, întâi, pentru că cele numărate<br />
împreună, indiferent <strong>de</strong> ordinea numărării, rămâne ceea ce sunt în sine; şi al doilea,<br />
fiindcă numărul este un indice cognoscibil al cantităţii lucrurilor numărate, nu al calităţii<br />
sau esenţei lor.<br />
563 Rom. 11, 36; Evr. 2, 10.<br />
122
Dumnezeirea, pe una atribuind-o Tatălui, pe alta Fiului şi pe<br />
alta Sfântului Duh 564 . Căci ce ai făcut dacă fiecare din aceste<br />
prepoziţii ar fi fost atribuită statornic fiecărei persoane, când,<br />
<strong>de</strong>şi toate sunt atribuite tuturor, cum este limpe<strong>de</strong> pentru<br />
oamenii studioşi, tu introduci prin ele o atât <strong>de</strong> mare neegalitate<br />
şi <strong>de</strong> cinstire şi <strong>de</strong> natură Sunt <strong>de</strong>stul şi acestea pentru cei care<br />
nu sunt prea lipsiţi <strong>de</strong> dreapta ju<strong>de</strong>cată.<br />
Dar, fiindcă este greu ca, odată ce te-ai repezit asupra<br />
Duhului, să-ţi opreşti iureşul şi să nu dai cu râtul până la<br />
sfârşit şi să nu te repezi în sabie ca mistreţii, până vei fi primit în<br />
piept o lovitură <strong>de</strong> graţie, hai să ve<strong>de</strong>m ce argument îţi mai<br />
rămâne.<br />
XXI<br />
Iarăşi şi a<strong>de</strong>sea ne rostogoleşti expresia „nescripturistic”. Că<br />
Duhul nu este <strong>de</strong>ci străin <strong>de</strong> Scriptură, şi nici introdus prin<br />
înşelăciune, ci că este cunoscut şi <strong>de</strong>scoperit şi celor <strong>de</strong> <strong>de</strong>mult<br />
şi celor <strong>de</strong> acum, s-a arătat <strong>de</strong>ja <strong>de</strong> către mulţi dintre cei care au<br />
discutat <strong>de</strong>spre El, care nu s-au ocupat cu dumnezeieştile<br />
Scripturi nici cu uşurinţă şi nici ca <strong>de</strong> ceva fără importanţă, ci,<br />
<strong>de</strong>spicând ei litera şi privind cu băgare <strong>de</strong> seamă înlăuntru, s-au<br />
învrednicit să vadă frumuseţea ascunsă aici şi s-au umplut <strong>de</strong><br />
strălucire prin luminarea cunoaşterii. Să arătăm însă şi noi, în<br />
fugă, pe cât este cu putinţă, că Duhul este scripturistic, spre a<br />
nu lăsa impresia că suntem nişte oameni superficiali şi mai<br />
ambiţioşi <strong>de</strong>cât se cuvine, ca unii care am clădi pe o temelie<br />
străină 565 . Iar dacă faptul că nu s-a scris <strong>de</strong>spre El prea limpe<strong>de</strong><br />
că este Dumnezeu şi nici a<strong>de</strong>sea pe nume, precum <strong>de</strong>spre Tatăl<br />
mai înainte şi <strong>de</strong>spre Fiul mai în urmă, este pentru tine prilej <strong>de</strong><br />
blasfemie şi prilejul acestei zadarnice mâncărimi la limbă şi<br />
nelegiuiri, îţi vom rezolva noi această pagubă, filosofând puţin<br />
<strong>de</strong>spre lucruri şi <strong>de</strong>spre numiri şi în<strong>de</strong>osebi <strong>de</strong>spre felul cum<br />
obişnuieşte să le întrebuinţeze Scriptura.<br />
XXII<br />
564<br />
Platon învăţa că lucrurile existente au şase cauze: cauza creatoare, cauza<br />
exemplară, cauza organică, cauza materială, cauza specifică, şi cauza finală,<br />
<strong>de</strong>limitare, prima prin locuţiunea „din care”, indicând locul <strong>de</strong> un<strong>de</strong> porneşte, a doua prin<br />
„după care”, indicând exemplul sau mo<strong>de</strong>lul lucrului, a treia „prin care”, indicând<br />
instrumentul prin care s-a făcut ceva, a patra prin „în care”, indicând lucrul în care s-a<br />
făcut, a cincea prin „după care”, îndicând chipul lucrului creat, a şasea prin „spre care”,<br />
indicând lucrul spre care s-a creat. Aristotel va contrage în trei aceste locuţiuni. Sub<br />
această influenţă, se atribuie Tatălui locuţiunea „din care”, ca principiu al existenţelor,<br />
Fiului locuţiunea „prin care”, ca instrument al creaţiei şi Sfântului Duh locuţiunea „în<br />
care”.<br />
565 Rom. 15, 20.<br />
123
Dintre lucrurile <strong>de</strong>spre care se vorbeşte în Scriptură, unele<br />
nu sunt, dar se spune că sunt; altele, <strong>de</strong>şi sunt, nu se spune că<br />
sunt; altele nici nu sunt şi nici nu se spune că sunt; altele şi<br />
sunt şi se şi spune că sunt. Ceri <strong>de</strong> la mine exemple <strong>de</strong> astfel <strong>de</strong><br />
lucruri Sunt gata să-ţi dau.<br />
În Scriptură, Dumnezeu doarme 566 şi veghează 567 şi se<br />
mânie 568 şi merge 569 şi are tron pe heruvimi 570 . Şi totuşi când a<br />
fost El supus afectelor 571 Când ai auzit că Dumnezeu este corp<br />
Lucrul acesta, <strong>de</strong>şi neexistând, a fost închipuit. Căci am numit,<br />
cât ne-a fost cu putinţă, însuşirile lui Dumnezeu după însuşirile<br />
noastre. Într-a<strong>de</strong>văr, faptul că stă liniştit faţă <strong>de</strong> noi şi parcă<br />
nepăsându-I <strong>de</strong> noi, din cauze pe care El Însuşi le ştie, este<br />
dormire, căci aşa este dormirea noastră, fără veghere şi fără<br />
lucrare. Faptul însă că ne face bine, printr-o schimbare<br />
neaşteptată, este veghere. Căci risipirea somnului este veghere,<br />
după cum risipirea duşmăniei este vizitare. Din faptul că<br />
pe<strong>de</strong>pseşte, L-am făcut că se mânie, căci aşa este la noi<br />
pe<strong>de</strong>psirea, din mânie. Iar faptul că acţionează când aici, când<br />
dincolo, s-a numit mergere, căci mergerea este mutarea <strong>de</strong> la un<br />
loc la altul. Faptul că se odihneşte în puterile sfinte 572 şi plăcerea<br />
parcă <strong>de</strong> a sta locului, s-a numit şe<strong>de</strong>re şi tronare, lucru care şi<br />
el ne este propriu tot nouă. Căci în nimic nu se odihneşte<br />
Dumnezeu, aşa ca în cele sfinte. Iar mişcarea cu repeziciune,<br />
zbor 573 ; iar privirea asupra lumii, faţă 574 ; iar darea şi îndurarea,<br />
mână 575 şi, într-un cuvânt, oricare altă putere şi energie a lui<br />
Dumnezeu a trezit în sufletul nostru icoana unui lucru dintre<br />
cele corporale 576 .<br />
XXIII<br />
-Iarăşi, <strong>de</strong> un<strong>de</strong> luând-o, ai tu expresia „nenăscut” sau<br />
expresia „fără <strong>de</strong> început”, fortăreţele acestea ale argumentării<br />
566<br />
Ps. 43, 25.<br />
567<br />
Ier. 31, 28.<br />
568<br />
Ps. 79, 5.<br />
569<br />
Fac. 11, 5.<br />
570<br />
Ps. 79, 2; Iez. 1, 26.<br />
571<br />
Cel ce doarme, care se mânie, care veghează, care merge, etc. este supus afectelor<br />
sau pătimirilor <strong>de</strong> felul acesta.<br />
572<br />
Adică pe scaun <strong>de</strong> heruvimi.<br />
573<br />
Ps. 17, 12.<br />
574<br />
Ps. 79, 8.<br />
575<br />
Ps. 144, 16.<br />
576<br />
Neputând pătrun<strong>de</strong> în tainicele adâncuri ale Dumnezeirii, lumea şi-o închipuie<br />
a<strong>de</strong>sea în formă şi cu atribute omeneşti, antropomorfic. Uzul acesta este frecvent în<br />
Sfânta Scriptură, mai ales în Vechiul Testament.<br />
124
tale, sau <strong>de</strong> un<strong>de</strong> avem chiar şi noi expresia „nemuritor”<br />
Arată-le pe nume, fie că ţi le vom respinge, fiindcă nu sunt<br />
scripturistice, fie că ţi le vom şterge. Şi ai murit din pricina<br />
ipotezelor tale, răsturnându-ţi-se numirile 577 şi zidul locului tău<br />
<strong>de</strong> refugiu în care te încre<strong>de</strong>ai. Nu este oare limpe<strong>de</strong> că expresiile<br />
acestea sunt <strong>de</strong>duse din texte care le cuprind, <strong>de</strong>şi nu sunt<br />
spuse acolo anume Din care texte „Eu sunt întâi şi Eu sunt<br />
după acestea” 578 şi „Înainte <strong>de</strong> Mine nu este alt Dumnezeu şi<br />
după Mine nu va mai fi” 579 . Căci întreg acest „este” Mie îmi<br />
aparţine, fără început, şi fără sfârşit. Consi<strong>de</strong>rând aceasta, din<br />
pricină că nu există nimic înainte <strong>de</strong> El şi că nu are o cauză mai<br />
veche <strong>de</strong>cât El, L-ai <strong>de</strong>numit „fără <strong>de</strong> început” şi „nenăscut” iar<br />
din pricină că nu va înceta vreodată să existe, L-ai numit<br />
„nemuritor” şi „nepieritor” 580 . Aşa sunt <strong>de</strong>ci şi astfel stau<br />
lucrurile între ele primele perechi. Şi care lucruri nici nu sunt şi<br />
nici nu se spune că sunt De exemplu: că Dumnezeirea este rea,<br />
că sfera este pătrată, că timpul trecut este prezent, că omul nu<br />
este o fiinţă alcătuită. Căci pe cine ai auzit care să fi ajuns<br />
cândva la atâta stupiditate, încât să îndrăznească, fie să cugete,<br />
fie să pronunţe ceva <strong>de</strong> felul acesta Rămâne să arăt care lucruri<br />
şi sunt şi se şi spune că sunt: Dumnezeu, om, înger, ju<strong>de</strong>cată,<br />
<strong>de</strong>şertăciune, silogismele <strong>de</strong> felul acesta <strong>de</strong> acum, răsturnarea<br />
credinţei şi golirea tainei 581 .<br />
XXIV<br />
Atât <strong>de</strong> mare fiind <strong>de</strong>ci diversitatea numirilor şi lucrurilor,<br />
cum <strong>de</strong> mai eşti aşa <strong>de</strong> foarte sclav literei şi cum te mai faci<br />
părtaş înţelepciunii iudaice şi urmezi silabelor, părăsind<br />
realitatea lucrurilor Iar dacă tu ai fi zis <strong>de</strong> două ori <strong>cinci</strong>, sau <strong>de</strong><br />
două ori şapte şi eu aş fi conchis că face zece sau patrusprezece,<br />
sau dacă din expresia „animal raţional muritor” aş fi conchis că<br />
este omul numit aici, ţi-aş fi părut că aiurez Şi cum aş aiura,<br />
<strong>de</strong> vreme ce vorbesc cu vorbele tale Căci aceste vorbe nu sunt<br />
577<br />
Adică numirile „nenăscut”, „fără început”.<br />
578<br />
Is. 41, 4.<br />
579<br />
Is. 43, 10.<br />
580<br />
Termenii tehnici în doctrina capadocienilor, privitor la Dumnezeire, nu sunt cuprinşi în<br />
Sfânta Scriptură. De aici şi obiecţiile ridicate. Totuşi rădăcina acestor termeni este în<br />
Sfânta Scriptură, ca <strong>de</strong> altfel toţi termenii fixaţi <strong>de</strong> Sfânţii Părinţi cu privire la Sfânta<br />
Treime.<br />
581<br />
Aici Sfântul <strong>Grigorie</strong> nusieşi pier<strong>de</strong> adversarul <strong>de</strong> sub ochi, numind, cu fină ironie, în<br />
categoria lucrurilor care şi există şi care se şi spun că există, şi expresia „silogismele”,<br />
cu care eunomienii făceau <strong>de</strong>monstrarea Sfintei Treimi, expresia „răsturnarea credinţei”<br />
şi expresia „golirea tainei”, adică coborârea nepătrunsului mister al Sfintei Treimi la<br />
înşelătoarele şi zadarnicele împletituri <strong>de</strong> silogisme ale artei <strong>de</strong> a vorbi subtil şi înflorit.<br />
125
mai mult ale celui care vorbeşte, <strong>de</strong>cât ale celui care sileşte la<br />
vorbă. Aşadar, după cum în cazul <strong>de</strong> faţă nu aş cerceta mai mult<br />
ceea ce se vorbeşte <strong>de</strong>cât aş cerceta ceea ce se gân<strong>de</strong>şte, tot aşa<br />
nici în cazul nostru, dacă aş găsi vreun lucru din cele care nu<br />
sunt spuse, sau din cele necugetate limpe<strong>de</strong> <strong>de</strong> Scriptură, nu aş<br />
fugi <strong>de</strong> pronunţarea lui, pentru că m-aş teme <strong>de</strong> tine<br />
<strong>de</strong>nunţătorul numirilor. În felul acesta ne vom ridica <strong>de</strong>ci în faţa<br />
celor înţelepţi numai pe jumătate 582 . Căci ţie nici măcar atât nu<br />
ţi se poate spune. Căci tu care tăgăduieşti numirile Fiului, care<br />
sunt aşa <strong>de</strong> limpezi şi atât <strong>de</strong> multe, evi<strong>de</strong>nt că nu le-ai fi putut<br />
cinsti nici pe acestea ale Duhului, fie chiar când le-ai fi cunoscut<br />
cu mult mai limpezi şi mai multe. Iar acum voi arăta şi pricina<br />
întregului sens ascuns al lucrului, luând cuvântarea ceva mai <strong>de</strong><br />
sus, cu toate că voi sunteţi oameni înţelepţi 583 .<br />
XXV<br />
De când există lumea, două au fost schimbările <strong>de</strong> viaţă<br />
însemnate, care sunt chemate şi două Testamente şi cutremure<br />
<strong>de</strong> pământ, din cauza nemaipomenirii faptului: una, trecerea <strong>de</strong><br />
la idoli la Lege şi alta, trecerea <strong>de</strong> la Lege la Evanghelie. Şi mai<br />
vestim şi un al treilea cutremur <strong>de</strong> pământ: trecerea din viaţa <strong>de</strong><br />
aici la cea <strong>de</strong> dincolo, care nu mai este mişcată şi nici<br />
clătinată 584 . Acelaşi lucru l-au suferit însă cele două Testamente.<br />
Care este acest lucru Ele nu s-au mutat aşa dintr-o dată şi nici<br />
<strong>de</strong>odată cu prima mişcare a întreprin<strong>de</strong>rii. Din care cauză Căci<br />
este necesar <strong>de</strong> ştiut. Pentru ca noi oamenii să nu fim forţaţi, ci<br />
convinşi, căci ceea ce nu este din liberă voinţă, nu este nici<br />
durabil, cum sunt râurile şi plantele care sunt ţinute cu forţa.<br />
Ceea ce însă porneşte din liberă voinţă, este mai trainic şi mai<br />
temeinic. Şi un fel <strong>de</strong> schimbare este propriu celui care forţează,<br />
iar altul ne este propriu nouă; şi unul este propriu bunătăţii şi<br />
blân<strong>de</strong>ţii lui Dumnezeu, iar altul propriu stăpânirii tiranice.<br />
Aşadar Dumnezeu a socotit că nu trebuie făcut bine la cei care<br />
nu vor, ci că binefacerea trebuie făcută celor care o vor. Din<br />
pricina aceasta, întocmai ca un pedagog şi ca un medic, suprimă<br />
o parte din aşezămintele străbune, iar pe alta o îngăduie,<br />
îngăduind câte ceva din cele care fac oamenilor plăcere, cum fac<br />
doctorii faţă <strong>de</strong> bolnavi, ca să fie primită doctoria, după ce a fost<br />
meşteşugit preparată cu ajutorul substanţelor mai dulci. Căci<br />
582<br />
Cuvânt cu cuvânt: care cugetă drept pe jumătate.<br />
583<br />
În sens ironic.<br />
584<br />
Primul cutremur <strong>de</strong> pământ a fost când s-a dat legea pe muntele Sinai lui Moisi (Ieş.<br />
19, 18), al doilea când a încetat legea harului, adică odată cu moartea lui Hristos şi al<br />
treilea şi ultimul va avea loc la sfârşitul lumii (Evr. 12, 26-28).<br />
126
nu este chiar atât <strong>de</strong> uşoară trecerea <strong>de</strong> la obiceiurile consfinţite<br />
<strong>de</strong> tradiţie şi <strong>de</strong> timpul în<strong>de</strong>lungat. Dar ce spun Spun că prima<br />
schimbare, <strong>de</strong>şi înlăturase idolii, a îngăduit sacrificiile; a doua,<br />
<strong>de</strong>şi înlăturase sacrificiile, nu a împiedicat tăierea împrejur;<br />
apoi, odată ce oamenii au primit înlăturarea, s-au învoit să fie<br />
înlăturat şi ceea ce li se îngăduise: unii jertfele, alţii tăierea<br />
împrejur şi s-au făcut, în loc <strong>de</strong> păgâni, iu<strong>de</strong>i, iar în loc <strong>de</strong> iu<strong>de</strong>i,<br />
creştini, prin schimbările parţiale fiind furaţi spre Evanghelie. Să<br />
te convingă <strong>de</strong> aceasta Pavel, care din faptul că tăia împrejur 585<br />
şi că se curăţea 586 a ajuns să zică: „Iar eu, fraţilor, dacă predic<br />
tăierea împrejur, <strong>de</strong> ce mai sunt persecutat” 587 Lucrul acela<br />
aparţinea iconomiei, acesta aparţinea <strong>de</strong>săvârşirii.<br />
XXVI<br />
Cu acest fapt pot asemăna eu doctrina <strong>de</strong>spre Dumnezeu,<br />
numai că ea urmează o cale contrară. Căci acolo, din cele<br />
înlăturate se făcea schimbarea, iar aici, prin cele adăugate se<br />
face <strong>de</strong>săvârşirea. Căci aşa stă lucrul: Vechiul Testament a<br />
predicat clar pe Tatăl şi mai întunecat pe Fiul; Noul Testament a<br />
arătat limpe<strong>de</strong> pe Fiul, a lăsat să se întrevadă Dumnezeirea<br />
Duhului. Acum se încetăţeneşte cu noi Duhul, oferindu-ne mai<br />
clară arătarea Lui, căci nu era lucru lipsit <strong>de</strong> primejdie, ca atât<br />
timp cât nu era mărturisită Dumnezeirea Tatălui, să fie predicat<br />
limpe<strong>de</strong> Fiul şi, ca să spun un lucru mai îndrăzneţ, nici ca să fie<br />
luată pe umeri sarcina predicării Sfântului Duh, câtă vreme nu<br />
era primită Dumnezeirea Fiului, ca nu cumva, după cum cei<br />
care sunt îngreunaţi <strong>de</strong> mâncare peste putere şi cei care îşi<br />
îndreaptă privirea bolnavă încă spre lumina soarelui, să fie în<br />
primejdie oamenii <strong>de</strong> a nu mai putea face nici ceea ce este în<br />
puterea lor; iar prin adăugirile parţiale şi, cum zice David, prin<br />
urcările şi prin înaintările şi progresările 588 din slavă în slavă 589 ,<br />
lumina Treimii să strălucească oamenilor mai luminaţi. Din<br />
această pricină, socotesc eu, şi ucenicilor li se propagă parţial,<br />
cumpănindu-se lucrul cu puterea <strong>de</strong> înţelegere a primitorilor<br />
învăţăturii 590 , la începutul Evangheliei, după Patimi, după<br />
Înălţare, <strong>de</strong>săvârşind puterile, insuflând 591 , apărând în limbi <strong>de</strong><br />
585<br />
Fapt. 16, 3.<br />
586<br />
Fapt. 21, 6.<br />
587<br />
Gal. 5, 11.<br />
588<br />
Ps. 83, 6.<br />
589<br />
II Cor. 3, 18.<br />
590<br />
Luc. 9, 1.<br />
591 Ioan 20, 22.<br />
127
foc 592 şi, puţin câte puţin, este arătat <strong>de</strong> Iisus, cum vei ajunge să<br />
ştii şi tu însuţi, <strong>de</strong> vei stărui cu mai multă grijă 593 . „Voi ruga zice,<br />
pe Tatăl şi vă va trimite un alt Mângâietor, pe Duhul<br />
a<strong>de</strong>vărului” 594 , ca să nu pară că este adversar al lui Dumnezeu şi<br />
că vorbeşte ca <strong>de</strong> altă putere oarecare. Apoi „va trimite”, dar „în<br />
numele Meu”. Lăsând la o parte vorba „voi ruga”, a păstrat vorba<br />
„va trimite”; apoi vorba „voi trimite” 595 arată vrednicia proprie;<br />
apoi vorba „va veni” arată puterea Duhului.<br />
XXVII<br />
Iată luminări care ne strălucesc parţial şi ordine a teologiei,<br />
pe care ar fi mai bine s-o păzim şi noi, nici arătându-le <strong>de</strong>odată,<br />
nici ascunzându-le până la sfârşit. Căci a le arăta <strong>de</strong>odată este<br />
nedibăcie şi lipsă <strong>de</strong> tact, iar ascun<strong>de</strong>rea lor până în sfârşit este<br />
ateism şi nelegiuire, arătarea lor <strong>de</strong>odată fiind în stare să<br />
lovească pe cei străini <strong>de</strong> noi, iar ascun<strong>de</strong>rea lor până la sfârşit<br />
fiind în starea să întrăineze <strong>de</strong> noi pe cei ai noştri. Lucrul însă<br />
care poate că le-a venit acum în minte unora şi altora, dar pe<br />
care eu îl socotesc fruct al gândirii mele proprii, îl voi adăuga<br />
celor spuse. Avea Mântuitorul unele învăţături pe care socotea<br />
că nu le pot suporta ucenicii, cu toate că erau plini <strong>de</strong> multe<br />
învăţături, poate din pricinile pe care le-am spus şi pentru<br />
aceasta li le ţinea ascunse. Şi mai zicea El că toate ni se vor<br />
arăta <strong>de</strong> Duhul care are să vină în lume 596 . Dintre aceste<br />
învăţături socot eu că este şi Dumnezeirea însăşi a Duhului,<br />
care avea să fie lămurită mai în urmă, atunci când cunoaşterea<br />
Lui va fi la vremea ei şi cu putinţă <strong>de</strong> cuprins cu mintea, adică<br />
după restaurarea Mântuitorului 597 , când, datorită minunii, El nu<br />
va mai fi pus la îndoială. Căci ce lucru mai mare <strong>de</strong>cât acesta ar<br />
fi putut fie să-l făgăduiască El, fie să-l înveţe Duhul Căci dacă<br />
trebuie socotit ceva mare şi vrednic <strong>de</strong> măreţia lui Dumnezeu,<br />
trebuie socotit lucrul acesta făgăduit sau învăţat.<br />
592<br />
Fapt. 2, 3.<br />
593<br />
Traducerea latină schimbă topica: „la începutul Evangheliei <strong>de</strong>săvârşind puterile,<br />
după patimile lui Hristos insuflat, după înălţarea la cer apărând în limbi <strong>de</strong> foc”.<br />
594<br />
Ioan 14, 16-17.<br />
595<br />
Ioan 16, 7.<br />
596<br />
Ioan 16, 12-13; 14, 26.<br />
597<br />
Apocatastază. După Origen, expresia aceasta înseamnă că, printr-un act <strong>de</strong><br />
supremă bunătate dumnezeiască, fiinţele raţionale vor fi repuse în starea anterioară, <strong>de</strong><br />
prietenie cu Dumnezeu, cum era mai înainte <strong>de</strong> că<strong>de</strong>rea în păcat. Latinii traduc prin<br />
„restitutio in integrum”. De această repunere în starea <strong>de</strong> fericire anterioară şi <strong>de</strong><br />
<strong>de</strong>săvârşită amiciţie cu Dumnezeu, se vor bucura chiar şi cei mai rătăciţi. Dar această<br />
doctrină, cum zice Cayré, este punctul slab al eshatologiei lui Origen. Sfântul <strong>Grigorie</strong><br />
înţelege prin aceasta reîntoarcerea tuturor în gloria <strong>de</strong> la început.<br />
128
XXVIII<br />
Aceasta este <strong>de</strong>ci convingerea mea în ce priveşte aceste<br />
chestiuni şi să <strong>de</strong>a Dumnezeu să fie şi mai <strong>de</strong>parte şi să fie şi a<br />
oricui este prieten cu mine: anume că ador ca Dumnezeu pe<br />
Tatăl, ca Dumnezeu pe Fiul, ca Dumnezeu pe Sfântul Duh, trei<br />
proprietăţi, o singură Dumnezeire, neîmpărţită în slavă şi în<br />
cinste şi în fiinţă şi în împărăţie, cum înţelepţeşte a spus-o,<br />
puţin mai înainte, unul dintre <strong>de</strong> Dumnezeu purtătorii 598 ; sau să<br />
nu vadă luceafărul răsărind, cum zice Scriptura 599 , şi nici slava<br />
strălucirii cereşti, oricine nu cre<strong>de</strong> aşa, sau care se dă după<br />
împrejurări, făcându-se când una, când alta şi care are gânduri<br />
putre<strong>de</strong> <strong>de</strong>spre lucrurile cele mai mari. Căci dacă nu trebuie<br />
adorat Duhul, cum mă îndumnezeieşte El prin botez 600 Iar dacă<br />
trebuie adorat, cum <strong>de</strong> nu trebuie El cinstit cu adorare Iar dacă<br />
se cuvine a fi cinstit cu adorare, cum <strong>de</strong> nu este El Dumnezeu<br />
Unul este legat <strong>de</strong> unul, lanţul cu a<strong>de</strong>vărat <strong>de</strong> aur şi mântuitor.<br />
Şi <strong>de</strong> la Duhul avem naşterea din nou, <strong>de</strong> la naşterea din nou<br />
avem reînoirea, iar <strong>de</strong> la reînoire avem cunoaşterea vredniciei<br />
Celui care ne-a reînoit.<br />
XXIX<br />
Acestea ar putea <strong>de</strong>ci să le spună cel care socoteşte<br />
nescripturistic pe Sfântul Duh. Dar îţi va sosi acum şi spuza <strong>de</strong><br />
mărturii, din care se va arăta celor care nu sunt cu totul<br />
întunecaţi la minte şi nici stăini <strong>de</strong> Duhul, că Dumnezeirea<br />
Duhului este şi foarte scripturistică. Ju<strong>de</strong>că <strong>de</strong>ci astfel. Se naşte<br />
Hristos 601 , Duhul Îi este premergător 602 ; se botează Hristos 603 ,<br />
Duhul Îi este mărturisitor 604 ; este ispitit Hristos 605 , Duhul Îl<br />
duce 606 ; săvârşeşte minuni Hristos 607 , Duhul Îl întovărăşeşte 608 ;<br />
598<br />
Vezi II Petr. 1, 21. În referire la Sf. <strong>Grigorie</strong> Taumaturgul.<br />
599<br />
Iov. 11, 17.<br />
600<br />
Cel botezat în numele Sfintei Treimi este înfiat <strong>de</strong> Dumnezeu şi prin această înfiere<br />
îndumnezeit. Izvorul <strong>de</strong>osebit al îndumnezeirii este Sfântul Duh. Ne îndumnezeim prin<br />
naşterea din nou în botez, fiind înfiaţi prin Duhul, căpătând calificarea <strong>de</strong> dumnezei, prin<br />
îndumnezeire harică.<br />
601<br />
Luc. 2, 7.<br />
602<br />
Luc. 1, 35; Mat. 1, 20.<br />
603<br />
Luc. 3, 21-22.<br />
604<br />
Luc. 3, 22.<br />
605<br />
Luc. 4, 2.<br />
606<br />
Luc. 4, 1.<br />
607<br />
Mat. 12, 22.<br />
608 Mat. 12, 28.<br />
129
se urcă la cer Hristos 609 , Duhul Îi este urmaş 610 ; căci ce lucru<br />
mare şi propriu lui Dumnezeu nu poate El să facă Ce nume<br />
<strong>de</strong>ci din cele proprii lui Dumnezeu nu-I poate fi dat Lui, afară <strong>de</strong><br />
cel <strong>de</strong> „nenaştere” şi cel <strong>de</strong> „naştere” Căci se cuvenea ca aceste<br />
proprietăţi să rămână numai Tatălui şi Fiului, ca să nu fie<br />
amestecare în Dumnezeirea care le aduce pe celelalte la<br />
rânduială şi la bună întocmire. Într-a<strong>de</strong>văr, eu mă cutremur <strong>de</strong><br />
spaimă când mă gân<strong>de</strong>sc la bogăţia numirilor şi contra câtor<br />
<strong>de</strong>numiri se poartă cu neruşinare cei care se năpustesc asupra<br />
Duhului. El este numit Duh al lui Dumnezeu 611 , Duh al lui<br />
Hristos 612 , minte a lui Hristos 613 , Duh al Domnului 614 , Domnul<br />
Însuşi, Duh al înfierii 615 , al a<strong>de</strong>vărului 616 , al libertăţii 617 , Duh al<br />
înţelepciunii, al înţelegerii, al sfatului, al tăriei, al cunoaşterii, al<br />
cucerniciei, al temerii <strong>de</strong> Dumnezeu 618 , căci şi este Făcător al<br />
acestor toate, umplându-le pe toate cu fiinţa Lui, pe toate<br />
ţinându-le, umplând lumea după fiinţă, neîncăput în lume după<br />
putere 619 , bun 620 , drept 621 , călăuzitor 622 , sfinţind prin natura<br />
Lui 623 , nu prin autoritatea altuia 624 , măsurând, nu măsurat 625 ,<br />
împărţitor, nu părtaş 626 , umplând 627 , nu umplut, ţinând, nu<br />
609<br />
Fapt. 1, 9.<br />
610<br />
Fapt. 2, 4.<br />
611<br />
I Cor. 2, 11; Is. 11, 2.<br />
612<br />
Rom. 8, 9.<br />
613<br />
I Cor. 2, 16.<br />
614<br />
II Cor. 3, 17; Înţel 1, 7.<br />
615<br />
Rom. 8, 15.<br />
616<br />
Ioan 14, 17; 15, 26; 16, 13; I Ioan 4, 6.<br />
617<br />
II Cor. 3, 17.<br />
618<br />
Is. 11, 2.<br />
619<br />
Înţel. 1, 7-10.<br />
620<br />
Ps. 143, 10.<br />
621<br />
Ps. 50, 11.<br />
622<br />
Ps. 50, 12.<br />
623<br />
Rom. 8, 14.<br />
624<br />
Stephanus (Thesaurus linguae graecae) traduce: „sua ipsius natura, non alterius<br />
auctorius auctoritate sanctificans”, adică: „sfinţind prin natura Lui însăşi, nu prin<br />
autoritatea altuia”. Latinul traduce: „natura non gratia sanctificans”. Sensul cel mai<br />
apropiat este cel dat <strong>de</strong> Stephanus. Este vorba <strong>de</strong> un termen juridic. Consecinţa legală<br />
este garantarea dreptului la succesiune al adoptatului. Şi tocmai acesta este şi gândul<br />
Sfintei Scripturi (Rom. 8, 14...). Elias, comentând acest loc, spune că Duhul este<br />
Dumnezeu prin natură, fiindcă cum n-ar fi, dacă îndumnezeieşte pe alţii El nu este<br />
făcut Dumnezeu <strong>de</strong> altul, ci face pe alţii dumnezei.<br />
625<br />
I Cor. 12, 11.<br />
626<br />
Filip. 2, 1.<br />
627 Înţel. 1, 7.<br />
130
ţinut, moştenit 628 , slăvit 629 , împreună numărat 630 , ameninţân-duse<br />
cu El 631 , <strong>de</strong>get al lui Dumnezeu 632 , foc 633 ca Dumnezeu 634 , spre<br />
arătarea <strong>de</strong>ofiinţimii cred eu; Duh care a clădit 635 , care<br />
reclă<strong>de</strong>şte pe om prin botez 636 , prin înviere 637 , Duh care cunoaşte<br />
toate 638 , care învaţă 639 , care suflă un<strong>de</strong> vrea şi cât vrea 640 , care<br />
călăuzeşte 641 , care vorbeşte 642 , care mână 643 , care separă 644 , care<br />
se aprin<strong>de</strong> <strong>de</strong> mânie 645 , care se ispiteşte 646 , <strong>de</strong>scoperitor 647 ,<br />
luminător, dătător <strong>de</strong> viaţă 648 , însăşi lumina şi viaţa chiar,<br />
făcător <strong>de</strong> temple 649 , îndumnezeitor, <strong>de</strong>săvârşitor, încât să<br />
premeargă botezului şi să fie cerut după botez, care lucrează 650<br />
cele câte lucrează Dumnezeu, care este împărţit în limbi <strong>de</strong><br />
foc 651 , care împarte harismele 652 , care face apostoli, profeţi,<br />
evanghelişti, păstori şi învăţători 653 , cugetător în multe chipuri,<br />
limpe<strong>de</strong>, clar, neîntinat, neîmpiedicat 654 – cu alte cuvinte foarte<br />
înţelept şi în multe chipuri şi lucrări şi lămuritor al tuturor şi<br />
limpezitor şi liber <strong>de</strong> Sine dispunător şi neschimbător –,<br />
atotputernic, atoatescrutător, prin toate duhurile cugetătoare<br />
628<br />
Efes. 1, 13-14.<br />
629<br />
I Petr. 4, 14.<br />
630<br />
Mat. 28, 19; II Cor. 13, 13.<br />
631<br />
Mat. 12, 31; II Tes. 2, 8.<br />
632<br />
Luc. 11, 20; Mat. 12, 28.<br />
633<br />
Fapt. 2, 3; I Tes. 5, 19; II Tim. 1, 6.<br />
634<br />
Evr. 12, 29.<br />
635<br />
În referire la Fac. 1, 2.<br />
636<br />
Ioan 3, 5; II Cor. 5, 17.<br />
637<br />
Rom. 8, 11.<br />
638<br />
I Cor. 2, 10-12.<br />
639<br />
Ioan 14, 26; I Ioan 2, 27.<br />
640<br />
Ioan 3, 8.<br />
641<br />
Ioan 16, 13; Ps. 142, 10.<br />
642<br />
Fapt. 10, 19; 13, 2.<br />
643<br />
Fapt. 13, 4.<br />
644<br />
Fapt. 13, 2.<br />
645<br />
Is. 63, 10.<br />
646<br />
Fapt. 5, 9.<br />
647<br />
I Cor. 2, 10.<br />
648<br />
Ps. 35, 9; Ioan 6, 63; Rom. 8, 10.<br />
649<br />
I Cor. 3, 16; 6, 19.<br />
650<br />
I Cor. 12, 11.<br />
651<br />
Fapt. 2, 3.<br />
652<br />
I Cor. 12, 11.<br />
653<br />
Efes. 4, 2; I Cor. 12, 4; Rom. 7, 6; Fapt. 20, 28.<br />
654 Înţel. 7, 22-23.<br />
131
pătrunzător 655 , duhuri curate, <strong>de</strong>licate, (prin puterile îngereşti<br />
socotesc eu), precum şi prin duhurile profetice şi apostolice, în<br />
acelaşi timp şi nu în aceleaşi locuri (<strong>de</strong> vreme ce unii erau risipiţi<br />
în alte părţi), prin care fapt se arată că El este nemărginit.<br />
XXX<br />
Cei care spun şi învaţă acestea şi care, pe lângă acestea,<br />
numesc pe celălalt Mângâietor 656 un alt Dumnezeu, cei care ştiu<br />
că numai blestemul contra Lui nu este iertat 657 , cei care scriu pe<br />
Anania şi Safira atât <strong>de</strong> cu spaimă pe coloana <strong>de</strong> piatră, ca unii<br />
care au minţit Sfântul Duh 658 , minţind ca lui Dumnezeu, nu ca<br />
unui om, ce ţi se pare că fac ei Ţi se pare oare că predică ei pe<br />
Duhul ca Dumnezeu, sau ca pe altceva Într-a<strong>de</strong>văr, cât eşti <strong>de</strong><br />
întunecat la minte şi cât <strong>de</strong> <strong>de</strong>parte eşti <strong>de</strong> Duhul, dacă te<br />
îndoieşti <strong>de</strong> acestea şi dacă ai nevoie <strong>de</strong> învăţător! Atât <strong>de</strong> multe<br />
sunt <strong>de</strong>ci numirile Duhului şi atât <strong>de</strong> vii sunt ele! Căci la ce este<br />
nevoie să-ţi fie puse în faţă mărturiile cuvintelor Iar cele câte şi<br />
aici sunt spuse cu foarte mare smerenie, ca: a fi dat 659 , a fi<br />
trimis 660 , a fi împărţit 661 , harisma 662 , darul 663 , suflarea 664 ,<br />
făgăduinţa 665 , mijlocirea la Dumnezeu 666 , sau altceva <strong>de</strong> felul<br />
acesta, ca să nu vorbesc <strong>de</strong> fiecare în parte, trebuiesc raportate<br />
la prima cauză, ca să se arate <strong>de</strong> un<strong>de</strong> este, ca nu cumva trei<br />
principii împărţite să fie primite în sens politeist. Căci <strong>de</strong>opotrivă<br />
la nelegiuire duce şi unirea lor în una, ca la Sabelie, şi separarea<br />
naturilor, ca la Arie 667 .<br />
XXXI<br />
Astfel, consi<strong>de</strong>rând şi cercetând mult în sinea mea, împins<br />
<strong>de</strong> iubirea <strong>de</strong> activitate a minţii şi îndreptându-mi ju<strong>de</strong>cata în<br />
toate chipurile şi căutând o icoană a unui lucru atât <strong>de</strong> mare, nu<br />
am aflat ceva pe pământ cu care să compar natura<br />
dumnezeiască. Căci chiar dacă s-ar putea găsi o mică<br />
655<br />
I Cor. 2, 10.<br />
656<br />
Ioan 14, 16.<br />
657<br />
Mat. 12, 31.<br />
658<br />
Fapt. 5, 3.<br />
659<br />
Luc. 11, 3.<br />
660<br />
Ioan 14, 26; Luc. 24, 49; Gal. 4, 6.<br />
661<br />
Evr. 2, 4.<br />
662<br />
II Tim. 1, 6;<br />
663<br />
Fapt. 2, 38; Ioan 4, 10; Fapt. 8, 20.<br />
664<br />
Ioan 20, 22.<br />
665<br />
Gal. 3, 14; Luc. 24, 49; Fapt. 1, 4.<br />
666<br />
Rom. 8, 26.<br />
667 Vezi nota corespunzătoare <strong>de</strong> la cap. IX al Cuvântării <strong>de</strong> faţă.<br />
132
asemănare, partea mai mare fuge <strong>de</strong> mine, lăsându-mă jos cu<br />
exemplu cu tot. Am cugetat la un ochi <strong>de</strong> apă, la un izvor şi la<br />
un râu, căci au cugetat aşa şi alţii, la gândul dacă nu cumva<br />
unuia să-i fie comparat Tatăl, altuia Fiul, iar altuia Sfântul Duh.<br />
Căci acestea nu sunt <strong>de</strong>spărţite nici <strong>de</strong> timp şi nici nu se separă<br />
violent între ele în ce priveşte continuitatea, chiar dacă într-un<br />
fel par că sunt tăiate <strong>de</strong> trei proprietăţi. Dar m-am temut, întâi,<br />
să nu fie admisă vreo curgere fără <strong>de</strong> oprire a Dumnezeirii şi al<br />
doilea, ca nu cumva, din pricina acestei asemănări, să fie<br />
introdusă numărului unimea. Căci ochiul apei şi izvorul şi râul<br />
sunt una la număr, cu toate că au înfăţişări <strong>de</strong>osebite 668 .<br />
XXXII<br />
Iarăşi am cugetat la soare şi la raza lui şi la lumină. Dar şi<br />
aici este o temere, întâi, ca nu cumva să fie cugetată vreo<br />
compunere a naturii necompuse, cum este cea a soarelui şi a<br />
celor din soare şi al doilea, ca nu cumva să atribuim fiinţa în<br />
sine Tatălui, iar pe celelalte persoane să nu le socotim ca<br />
existente <strong>de</strong> Sine, ci să le facem drept nişte puteri ale lui<br />
Dumnezeu, existând ele în El, nu ca <strong>de</strong> sine stătătoare. Fiindcă<br />
nici raza şi nici lumina nu sunt un alt soare, ci nişte scurgeri<br />
sau revărsări <strong>de</strong> soare şi calităţi substanţiale ale soarelui. Şi ca<br />
nu cumva să atribuim în acestea lui Dumnezeu şi fiinţa şi<br />
nefiinţa, cât reiese din acest exemplu, lucru care ar fi şi mai<br />
absurd <strong>de</strong>cât cele spuse. Am auzit însă <strong>de</strong> cineva care <strong>de</strong>scria şi<br />
o socotinţă <strong>de</strong> felul acesta: că o orbitoare lumină <strong>de</strong> soare<br />
strălucind pe un zid şi tremurând din toate parţile, din pricina<br />
unei mişcări <strong>de</strong> ape, pe care luând-o cu sine o rază <strong>de</strong> soare, cu<br />
ajutorul aerului <strong>de</strong> la mijloc, apoi risipindu-o pe suprafaţa<br />
corpului tare, s-a făcut şi o stranie vibrare. Căci se agită în<br />
multe şi în <strong>de</strong>se mişcări, o mişcare nefiind mai mult <strong>de</strong>cât multe<br />
mişcări, nici mai multe mişcări mai mult <strong>de</strong>cât una, din pricina<br />
iuţelii adunării şi risipii ea fugind mai înainte <strong>de</strong> a fi reţinută <strong>de</strong><br />
privire 669 .<br />
668<br />
Observaţia Sfântului <strong>Grigorie</strong> este justă. Într-a<strong>de</strong>văr, cum explică şi Elias, atât ochiul<br />
sau gura apei, cât şi izvorul şi râul sunt unul şi acelaşi lucru, sunt numiri <strong>de</strong>osebite ale<br />
unui singur subiect, după cum cineva ar numi o haină în trei chipuri: haină, veşmânt şi<br />
acoperământ. Ochiul, izvorul şi râul nu sunt trei ipostaze proprii, ci, <strong>de</strong>şi apar separate,<br />
ele nu sunt, în realitate, <strong>de</strong>cât o natură şi o ipostază.<br />
669<br />
Comparaţia este extrem <strong>de</strong> frumos prinsă şi <strong>de</strong>scrisă. Cadrul natural al comparaţiei<br />
este o <strong>de</strong>scriere a legii refracţiei: un zid pe malul unei ape agitate; zidul luminat <strong>de</strong> o<br />
puternică strălucire a soarelui; refractată în apă în care se oglin<strong>de</strong>şte, este răsfrântă<br />
tremurător pe zid, pe suprafaţa corpului tare, din pricina mişcării apei; imaginea: o<br />
nemaipomenită vibrare <strong>de</strong> apă amestecată cu lumină, proiectată pe zid cu ajutorul<br />
razelor solare, care se scurge între apă şi zid pe calea aerului <strong>de</strong> la mijloc; vibrarea este<br />
133
XXXIII<br />
Dar nici acest lucru nu-mi este posibil să-l admit, întâi,<br />
pentru că cel care produce această mişcare este cu <strong>de</strong>săvârşire<br />
evi<strong>de</strong>nt. Decât Dumnezeu însă nimic nu este mai vechi, ca să fie<br />
ceva care să-L fi mişcat, căci El este cauză a tuturor, iar o cauză<br />
mai veche <strong>de</strong>cât El nu are şi al doilea, fiindcă ar fi şi aici o<br />
bănuială a aceloraşi lucruri: <strong>de</strong> compunere, <strong>de</strong> revărsare, <strong>de</strong><br />
natură fără stare şi temeinicie, dintre care lucruri nimic nu<br />
trebuie cugetat <strong>de</strong>spre Dumnezeire. Şi, în general, nu este nimic<br />
care să-mi statornicească mintea, când contemplu în exemple<br />
lucrul închipuit 670 , afară numai dacă cineva, după ce ar lua ceva<br />
din imaginea închipuită, sub înrăurirea ju<strong>de</strong>căţii sănătoase, ar<br />
arunca restul. În sfârşit <strong>de</strong>ci mi s-a părut că este lucrul cel mai<br />
bun <strong>de</strong> făcut, pe <strong>de</strong>oparte să las în pace închipuirile şi umbrele,<br />
ca înşelătoare şi <strong>de</strong> cele mai multe ori în<strong>de</strong>părtate <strong>de</strong> a<strong>de</strong>văr, iar<br />
pe <strong>de</strong> alta, lăsându-mă condus <strong>de</strong> cugetarea mai evlavioasă,<br />
întemeindu-mă pe cuvinte puţine, folosindu-mă drept<br />
conducător <strong>de</strong> Duhul, strălucirea pe care am primit-o <strong>de</strong> aici, pe<br />
aceasta păstrând-o până la sfârşitul vieţii, ca pe o tovarăşă<br />
credincioasă şi în legătură cu mine, să trec străbătând prin<br />
mijloc veacul acesta şi să conving şi pe alţii, după puterea mea,<br />
să se închine Tatălui şi Fiului şi Duhului Sfânt, unicei<br />
Dumnezeiri şi puteri, că Lui se cuvine toată slava, cinstea,<br />
puterea, în vecii vecilor. Amin.<br />
ciudată; jocul refracţiei se petrece cu atâta iuţeală, încât privirea nu este în stare să<br />
<strong>de</strong>sluşească firava margine dintre adunarea şi risipirea acestei plămădiri imateriale,<br />
încât o mişcare din această împletitură <strong>de</strong> şerpuite mişcări sau vibrări <strong>de</strong> lumină şi ape<br />
nu este mai mult <strong>de</strong>cât multele mişcări şi nici multe mişcări cu nimic mai mult nu sunt<br />
<strong>de</strong>cât o singură mişcare.<br />
670<br />
La fel Sf. Hilarie (De Trinitate, lib. I, ur. 19) afirmă că în realitate, nu există nicio<br />
comparaţie aptă să explice în mod absolut ce este în sine natura lui Dumnezeu: „Si qu<br />
nos, <strong>de</strong> natura Dei Tractante, comparationum exempla afferemus, nemo ea existimet<br />
absolutae in se rationis perfectionem continere; comparatio enim terrenorum ad Deum<br />
nulla est... Omnis igitur comparatio homini potius utilis habeatur quam Deo apta, quia<br />
intelligentiam magis significet quam expleat”. Comparaţii din lumea materială „pentru a<br />
aduce cât mai aproape <strong>de</strong> i<strong>de</strong>ile noastre <strong>de</strong> rând nepătrunsa taină a Dumnezeirii”, se<br />
întâlnesc a<strong>de</strong>sea la Sf. Părinţii, precum: soarele, raza şi lumina; rădăcina, tulpina şi<br />
fructul; gura apei, izvorul şi râul; raţiunea, voinţa şi memoria, imagini care ne oferă, sub<br />
rezerva făcută <strong>de</strong> Sf. <strong>Grigorie</strong> <strong>de</strong> <strong>Nazianz</strong>, unitatea şi diversitatea. Pentru exemplele în<br />
acest sens, vezi Macaire, Theologie dogmatique orthodoxe, tom. I, 256-258, Paris<br />
1859.<br />
134