You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
AMUL tfXM IULIE-SEPTEMVRIE 1943 MR. 1$<br />
<strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong><br />
REVISTĂ LUNARĂ<br />
INDICAŢII LA O INTERPRETARE <strong>CREŞTINA</strong><br />
A CETĂŢII<br />
încă din secolul al XVII-lea asistăm la o ciudată interpretare<br />
fizică a vieţii sociale >)• Noţiunea de „cauză" a fost prea uşor<br />
transferată din regiunea fenomenelor fizico-chimice, în teritoriul<br />
atât de diferit al fenomenelor sociale. Fiinţa umană socotită ca un<br />
sistem astronomic, constituit prin atracţia şi repulsia eforturilor,<br />
societatea prin atracţia şi repulsia indivizilor, iar umanitatea prin<br />
aceea a grupurilor. G. Berkeley vorbeşte de atracţia socială, de<br />
massă psihică, distanţă psihică. Auguste Comte „politechnicianul<br />
umanităţii", cum îi spune plastic G. Papini 1 ), desface ştiinţa societăţii<br />
de epoca minoră a speculaţiei: ,După ce spiritul omenesc<br />
a fundat fizica celestă, fizica terestră, fie mecanică, fie chimică;<br />
fizica organică, fie vegetală, fie animală, îi rămâne să termine<br />
sistemul ştiinţelor de observaţie, fundând fiz'fca socială". Dar şcoala<br />
care a pus mai tare stăpânire pe orientarea ştiinţei omului în societate,<br />
e materialismul istoric. Manifestul comunist proclamă dogmatic<br />
că istoria societăţii a fost înşirarea luptelor dintre clasele<br />
sociale. Producţia e decisivă. Iii umbra burghezimii se ridică fatal<br />
proletariatul. In cele mai ascunse măruntae ale istoriei vom întâlni<br />
explicaţii în procesele economice 8 ).<br />
') P. A. SAROKIN: Les thiories sociologiques contemperains, trad. par.<br />
RenăWerrier. Paris,Payot 1938.. O ramură preferă modo geometrico; alta modo<br />
mechanico et phisico, apoi modo energetico şi alta modo mathematico.<br />
») G. PAPINI, Le Crepuscule des Philosophea. p. 141.<br />
») LABRIOLA ANTONIA, Essaia sur la conception materialiste de l'hlatoire,<br />
Giard 1897.
338 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. f-9<br />
„De o sută de ani, scrie Vasile Pârvan') omenirea trăieşte<br />
în crezul materialist: economic, social, istoric. întreaga luptă pentru<br />
viaţă a umanităţii contemporane se dă între Capital şi Muncă.<br />
Orice instituţie ideală a societăţii e mecanizată industrial". Maşina<br />
a intrat în singurătatea omului, i-a spart liniştea şi !-a stors de<br />
legile interne. Deja Saint-Simon scria că industria e singura preocupare<br />
demnă. Regimul de mâine e industrialismul, guvernul are<br />
doar de administrat lucrurile, nu va mai trebui o administrare a<br />
oamenilor. Se întâmplă două ciudate fenomene noui: concentrarea<br />
la maximum a industriei şi aplicarea într'un grad neobişnuit a diviziunii<br />
muncii, instalându-se feudalitatea financiară, o absorbire a<br />
avuţiei universale. Primul sindicat de o oarecare importanţă a fost<br />
Chicago-Omaha-Pool-1870. Trusturile sunt nişte sindicate ale capitaliştilor.<br />
Standard-Oil avea, acum 15 ani, controlul asupra a 90 t-<br />
din producţia petrolului din America, dirija 63 întreprinderi în diferite<br />
ţări. — Această uriaşă centralizare poate domina ca printr'un<br />
adevărat stat-major al sintezei industriale. Capitalul şi Munca,<br />
constitue problema socială contemporană. Munca a trecut din familie<br />
prin atelierul feudal, apoi independent, la uzină. Caracteristic<br />
regimului muncii contemporane, după R. P. A. Belliot 2 ), e:<br />
1. Concentrarea din ce în mai mare a producţiei; 2. înmulţirea<br />
muncitorilor; 3. Separaţia muncii domestice şi a atelierului;<br />
4. Creşterea numărului salariaţilor; 5. Organizarea disciplinară a<br />
atelierului; 6. Desvoltarea oraşelor în paguba satelor; 7. Intensificarea<br />
concurenţii; 8. Subordonarea muncii Capitalului.<br />
Toate acestea au dat naştere la o mulţime de probleme, cari<br />
formează încă sfinxul societăţii moderne, cum ar zice Nitti 5 ),<br />
cu repercusiuni în toate domeniile de activitate umană: protecţia<br />
femeii şi copilului, problema salariului, a minimumului legal. Suntem<br />
departe de „ordinea naturală", vizată de fiziocraţi, — care au<br />
avut meritul de a opune rezistenţă mercantilismului prea accentuat<br />
— de acel „totul dela sine", circulaţia naturală a bogăţiilor dela<br />
o clasă la alta ducându-se şi venind pe aceleaşi canale, după<br />
cum spune Turgot, circulaţie a cărei continuitate constitue viaţa<br />
corpului politic ca şi circulaţia sângelui în viaţa corpului animal.<br />
După şcoala liberală a lui Ricardo, Adam Smith, Mill, cu rolul minim<br />
al legiuitorului, începe să se vestească intervenţia tot mai<br />
') VASILE PÂRVAN, Idei şi forme, Bucureşti. Ed. Cartea Rom. MCMXX.<br />
*)' R. P. A. BELLIOT, Manuel de Sociologie Catholique, nouuelle 6d. Paris<br />
VI. P. Lethielleux, 1927, pag. 170.<br />
•) N/777, Socialisme Catholique, Paris Libr. Guillaumin 1894, pag. VIII.
Nr. 7-9* <strong>CULTURA</strong> C&E$TÎNÂ §39<br />
decisivă a Statului. «Statul jandarm" apunea. Socialismul de Stat se<br />
amestecă tot mai mult în organizarea economiei sociale. .Persoana"<br />
omului începe să fie anulată. In Biologie, în Psihologie, în Etică,<br />
in Politică, în Economie, omul este detaşat de o realitate superioară,<br />
de o complenitate, care nu se poate cuprinde în marginile<br />
unui pozitivism dus până la capăt. In morală: triumful sociabilităţii<br />
asupra personalităţii»). In psihologie Th. Ribot spunea răspicat:<br />
„Tel organisme, telle personnalite"'). Mulţime de probleme a<br />
ridicat, în penal, responsabilitatea. Legi de adaptare sunt emise în<br />
biologie, omul redus la o unitate rasială. Novicow scria că „precum<br />
societăţile sunt organe, se poate lămuri a priori că ele se<br />
conformează la toate legile biologice". Mai darwinist decât Darwin,<br />
după cum spune Taine. Nu suntem departe de definiţia vieţii a lui<br />
Spencer: „adaptaţiunea continuă a reiaţilor interne la relaţiile<br />
externe". Tot ca o încălcare a «persoanei" putem socoti şi pangeografismul,<br />
care a dus la o explicare cauzală a manifestărilor<br />
umane din puterea lucrativă decisivă a mediului cosmic. Sunt cunoscute<br />
exagerările lui F. Ratzel 3 ). Dar ceeace ne interesează în<br />
deosebi aci e domeniul economiei sociale şi al politicei. Aci s'au<br />
întâmplat modificări hotărîtoare, s'a seperat mai cumplit de morală.<br />
Vestigii în politic găsim în deosebi în celebra carte a lui N. Machiavelli:<br />
II Principe. El sublinia în politică „adevărul efectiv",<br />
numit mai târziu „raţiune de stat". Tot mai mult intervine Statul<br />
nu numai în producţie, repartiţie şi consumaţie, cc şi în viaţa<br />
spirituală, ajungându-se la un fel de panteism statal.<br />
Roger E. Lacombe, într'o carte nu de mult apărută, arată<br />
cum, parcă o fatalitate interioară îl târeşte pe individ să se distrugă<br />
pe sine: „Libertatea economică a produs cartelurile şi trusturile,<br />
care îl ucid; acestea au accentuat, cu coaliţiile muncitoreşti,<br />
sentimentul de clasă unde personalita ea se ţterge,... cu socialismul<br />
individul a acceptat să se supună colectivităţii. Democraţia a creiat<br />
partidele politice. Libertatea gândirii a adus un nou despotism,<br />
') Dr. E. DELBET, Morale Positiue, din Morale Sociale, Lecon» professâes<br />
au Collăge l/bre des sciences sociales, Paris, Alean 1899, pag 3.<br />
2<br />
) TH. RIBOT, Les maladies de la personnaliU, Paris, Alean 1885, pag.<br />
57. V. şi Charles Blondei, in Trăite de Psychologie par Georges Dumas, Tome<br />
II, Paris Alean 1924.<br />
s<br />
) Crozals, Histoire de la ciuilisation, Paris 1887. Jean Brunhes, La Qeographie<br />
humaine, ed. III. Paris, Alean lt?25. - Vidai de la Blache, Principes de<br />
Geographie humaine, Arm. Colin. 19 2. Fr. Ratzel, Le sol la societe et l'Etat,<br />
L'Annee Sociologique 1898-99; Lucien Febire, La terre et l'evolution humaine,<br />
Paris 192*' etc. etc.<br />
1«
340 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Ni. 74<br />
acel al ştiinţei" ')• Desprins de un ideal superior, individualismul excesiv<br />
şi absolutismul colectivist a făcut din om un individ pur şi<br />
simplu, fără consistenţă, un peregrin curios prin viaţă, fără rezistenţă<br />
interioară. Munca raţionalizată extrem a travestit deasemeni<br />
soarta muncitorului. Acesta se simţea ataşat de lucru, astăzi e o<br />
celulă anonimă intr'o imensă uzină, despuiat de iniţiativă, un om<br />
care nu mai poate să decidă. Civilizaţia e şi un mare divertisment<br />
mecanic care a invitat pe om să iasă din el. Dar în afară de trădarea<br />
.notabililor", Ortega j. Gasset se înspăimântă într'un minunat<br />
esseu — revolta masselor — de năvălirea unei noui barbarii,<br />
barbaria „verticală", la stăpânirea «aglomeraţiei", a veşnicului<br />
plin de lume, a mediocraţiei 2 ). Mulţimea e pentru ea infailibilă şi<br />
ascuns în mulţime fiecare se simte in mai deplină securitate. —<br />
Georges Sorel, în Reflexiile asupra violenţei, scria că încrederea<br />
e mai mare fiindcă a fost inventat mitul grevei generale, mit înapoia<br />
căruia nedistinct se luptă pentru prăbuşirea societăţii vechi<br />
şi revendicări noui nelămurite precis. — Ceeace interesează e „ansamblul<br />
mitului". Dar câte nu s'ar putea desbate în jurul acestei<br />
sustrageri din rangul persoanei umane. Societatea nu epuizează<br />
destinul omului. Dimpotrivă, din punct de vedere al îilosoîiei existenţiale,<br />
scrie Berdiaeff, societatea este o parte infimă a persoanei,<br />
o altă „dimensiune" de a fi.<br />
Totuşi o suficient de serioasă reacţiune s'a întins peste tot.<br />
Cea mai de seamă mişcare de restaurare a omului e fără îndoială<br />
acea pornită de Leon al XlII-lea prin enciclica Aeterni Patns, prin<br />
care în 1879 decidea o întoarcere la tradiţia spirituală creştină,<br />
la racordarea veacului nostru de doctrina integralistă a sfântului<br />
Toma. Se deschide un Colegiu Angelic la Roma; Cardinalul Mercier<br />
întemeia Institutul Superior de filosofie din Louvain; începe<br />
masiva activitate a Institutului Catolic din Paris până ieri sub direcţiunea<br />
Cardinalului Baudrillart. Apar reviste: Revue Thomiste,<br />
Revue de Philosophie, Revue Neo-Scolastique şi multele altele.<br />
Etienne Gilson îl duce cu înaltă competenţă pe sf. Toma la Sorbona.<br />
In om intervine un alt univers. E persoana, care nu poate<br />
fi confiscată sau anexată definitiv de societate. Biserica, scrie J.<br />
Maritain, este în acelaş timp şi thebaidă şi cetate. Omul nu e ultima<br />
raţiune a Universului, omul e în serviciul ordinei creaţiunii.<br />
Binele comun temporal, după o fericită expresie, e numai un scop<br />
') ROOER E. LACOMBE, Diclin de l'Indiuidualisme? Denofil, Paris 1935.<br />
p. 19-20.<br />
•) ORTEGA I. OASSET, La revolte des masses. Stoch. II. 1937. La revolution<br />
mondiale, Stock 1934. Andrâ Joussain, Psychologie des masses, Flammarion<br />
1937 etc. etc.
m. 7 9 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ 341<br />
intermediar, cu consistenţa Iui, dar condiţionat de finalitatea terminală.<br />
Societatea e şi ea un sediu intermediar providenţial. Nue<br />
o fiinţă independentă, vicios închisă.<br />
Legătura dintre oameni, legătura socială, natura ei intimă nu<br />
o întâlnim nici în «imitaţia" lui G. Tarde, nici în „libido" sau atitudinea<br />
ambivalenţă a individului, a lui S. Freud; legătura socială<br />
e esenţial caritatea. R. Brugeillesscrie că ea „trăieşte în noi în<br />
surdină — ea e substanţa faptului social — tot ce e contrar carităţii<br />
e antisocial, pentrucă în realitate aceste sunt sinonime". Forma<br />
sa se poate împrăştia in manifestările sociale, care sunt in general<br />
şapte: economică, juridică, politică, estetică, intelectuală, morală<br />
şi religioasă, cari toate sunt supuse „cauzei exemplare", în<br />
creştinătate lui Isus Christos. După alt sociolog creştin, Tristan<br />
d'Athaide 2), pentru sociologia finalistă, omul constitue nucleul faptului<br />
social. Domeniul studiilor sociale cuprinde:<br />
a) viaţa naturală: mediul; b) viaţa individuală: omul; c) viaţa<br />
domestică: familia; d) viaţa economică: grupul profesional; e) viaţa<br />
civică: statul; viaţa f) internaţională: societatea naţiunilor; g) viaţa<br />
supranaturală: Biserica.<br />
Prin reducere: natură, om, societate. A. Natura nu depinde<br />
nici de una nici de alta. B) Omul, ca fiinţă materială nu poate fi<br />
separat de cele două elemente — natură şi societate — ca fiinţă<br />
spirituală le transcende. C) Societatea nu poate exista fără una<br />
sau alta.<br />
Domeniile aceste se interpătrund, dar au şi o ierarhie. Charles<br />
Journet 8 ), defineşte astfel raportul dintre puterea temporală şi cea<br />
spirituală: nici confuzie, nici separaţie, ci distincţie şi uniune prin<br />
subordonare dela inferior la superior. Leon al XIII-a în enciclica<br />
Immortale Dei, spune că: în lucrurile omeneşti puterea civilă e<br />
supremă — în genere suo maxima. In temporal, edicta Inocenţiu<br />
al III, regele Franţei n'are a recunoaşte superior. In economia socială<br />
s'a încercat deasemeni să se restaureze persoana omului în<br />
demnitatea lui firească. „Omul economic al Summei Sf. Toma şi<br />
al Enciclicei lui Leon XIII, zice Sombart, e omul natural, omul aşa<br />
cum 1-a creat Dumnezeu, omul care nu merge cu capul în jos, ca<br />
') RAOUL BRUGEILLES, Introduction a une Sociologie Thomiste, Paris,<br />
Societe franz. d'
342 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 7-9 i<br />
omul economic modern" J ). Minimum necesar nu se rezumă numai<br />
la întreţinerea vieţii fizice, la necessarium vitae, ci cuprinde tot<br />
ce e indispensabil pentru formaţia persoanei; e necessarium personae<br />
minimum exigibil pentru a putea menţine demnitatea, pentru<br />
a nu fi silit să trăiască în subsolul condiţiei umane. Chestiunea<br />
socială e în ultimă instanţă o chestiune morală. Deja, contemporan<br />
cu Marx şi Lassalle, Ketteler preconiza o solidaritate între muncitori<br />
şi patroni. In Austria, Vogelsarg arată înainte cu şasezeci<br />
de ani beneficiile asigurărilor sociale, fixarea legală a unui salar<br />
minimum. La fel în Elveţia, Descurtins. Dar în special în Franţa,<br />
începând cu marchizul la Tour du Pin şi contele Albert de Mun,<br />
se întemeiază o mişcare cu reale consecinţe sociale. Dar hotărîtoare<br />
în mişcarea socială creştină a fost publicarea celor două<br />
faimoase enciclice 2 ): Rerum Novarum şi Quadragesimo Anno, prima<br />
apărută la 15 Mai 1891. In 1 Oct. 1894 se fonda Uniunea dela<br />
Friboug. Ea fixă, între altele, următoarele: munca pentru lucrător<br />
e un drept moral, organizarea muncii, regim corporativ. In 1920<br />
Cardinalul Mercier întemeia Uniunea Internaţională de Studii Sociale<br />
dela Malines. Această uniune a scos şi un Cod social. Citim<br />
în art. 72: Fenomenele economice fiind din domeniul omenesc, interpretarea<br />
care le este dată reclamă o cunoaştere exactă a naturii<br />
omului. In art. 71: Trebue să cerem justiţiei şi carităţii să<br />
cârmuiască puterile economice. — Prin urmare o tot mai precisă<br />
accentuare a faptului că munca e personală, nu individuală, o depăşire<br />
a aritmeticii sociale. La fel şi în Politică. Nici ea nu se<br />
poate socoti o ştiinţă independentă, suficientă ei. Şi Sf. Toma consideră<br />
politica ştiinţă practică, fundată riguros pe observaţie, dar<br />
aceasta se adaugă o întreagă gamă de probleme a finalităţii ultime s ).<br />
Oliveira Salazar încearcă să aplice această confluenţă a moralei<br />
cu politica. Statul nu-şi are raţiunea de a fi în sine. El e limitat<br />
de morală*). Nici un bine uman nu poate fi gândit Inafara<br />
binelui moral al omului 5 ).<br />
Centrul tuturor zonelor activităţii omeneşti e mereu aceiaşi<br />
„persoană", măsura lucrurilor, care dă sens greu, apăsat, vieţii în<br />
toate compartimentele sale.<br />
Omul prin această virtualitate a persoanei se tot urcă, pentru<br />
a se împlini, în ceeace Raoul Brugeilles desemna sub numele de<br />
„Cauză exemplară", cu sevă stoarsă din lecţiile evanghelice.<br />
CORIOLAN GHEŢIE<br />
') cit. de JOHANNES HAESSLE, Le travail, trad. Et. Bârne el. P. Linn,<br />
Desclee — 1933, pag. 102.<br />
) G. C. RUT7EN, La docrine sociale de l'Eglise râsumie dans Ies En*<br />
2<br />
cycliques. Les ed. du Cerî. 1932. Max Turman, Le Catholicisme social depuis<br />
l'encyclique Rerum Novarum, Alean, 1900. — Leon Gre~goire: Le Pape, les Catholiques<br />
et la Question Sociale, Perrin 1893.<br />
«) SIMON DEPLOIGE, Le conflit de la Morale et de la Sociologie, Nouveile<br />
Libr. Naţionale Paris.<br />
«) OLIVEIRA SALAZAR, Une re~volution dans la paix — Fiammarion, 1937.<br />
') JOSEPH VIALATOUX, Morale et Politique, Paris, Desele 1931.
III<br />
„TOMISMUL NU ESTE FILOSOFIA<br />
<strong>CREŞTINA</strong>?"<br />
SAU PĂREREA D. EM. VASILESCU<br />
Cauza acestei discuţii a fost lucrarea: Tangente Româneşti la.<br />
Filosofia Creştină, în care susţineam, între altele, că tomismul nu<br />
este numai o filosofie creştină, ci între celelalte filosofii creştine,<br />
ea este tipul, modelul şi expresia cea mai înaltă a acestei filosofii.<br />
In concluzie, arătam o serie de gânditori români cari n'ar fi prea departe<br />
de gândirea tomistă. Cartea a provocat o recenza in Gândirea<br />
a d. Em. Vasilescu, asistent la Facult. de Teol. ortodoxă din<br />
Bucureşti. Intre primele acuze ce mi a adus a fost aceea, că fac<br />
mereu „confuzie între tomism şi filosofia creştină", promiţândi;-mi<br />
că îmi va arăta că „tomismul, cel mult este o filosofie creştină,<br />
dar nu filosofia creştină". Cu acel prilej îmi arăta doar că d. Nichifor<br />
Crainic- şi d. Prof. Petrovici, sunt departe de a simpatiza cu Tomismul.<br />
La aceasta m'am simţit dator să răspund în „Cultura Creştină"<br />
Nr. 1—3, 1942, arătând sensul în care-1 numiam pe d. N. Crainic<br />
prieten cu tomismul. D. E. Vasilescu în Gândirea No, 7, 1942,<br />
a găsit că nici N. Ionescu nu a simpatizat cu tomismul; dimpotrivă,<br />
a fost un adversar al tomismului. In Cultura Creştină No. 7—9,<br />
1942 am arătat, citând pe N. Ionescu, că afirmaţia d-sale este prea<br />
categorică, deoarece N. Ionescu are cuvinte care nu dovedesc<br />
chiar de loc că ar fi fost un adversar atât de îndârjit al tomismului.<br />
Totodată am rectificat şi unele propoziţii, pe care d-sa le citase<br />
din cartea mea, inexact. Nu-i vorba, în toiul discuţiei, şi de o<br />
parte şi de alta s'a pus însufleţire.<br />
A mai rămas nelămurită o problemă, marea problemă, şi anume<br />
aceea care constitue „confuzia" mea: „tomismul este filosofia creştină".<br />
Şi fiindcă d. Em. Vasilescu s'a ţinut de promisiune, arătând<br />
în Gândirea No. 8, Oct. 1942, pentru ce tomismul nu este<br />
„filosofia creştină"; eu încă mă simt dator să dovedesc, în cele de
344 CDLTURA <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 7-9<br />
mai jos, că numind tomismul filosofia creştină, mi-am dat perfect<br />
de bine seamă, atât despre ce va să zică filosofie, cât şi despre ce<br />
va să zică filosofia creştină; deci, n'am făcut nicio confuzie.<br />
*<br />
D. E. Vasilescu, în Gândirea amintită, arată „pentruce tomismul<br />
nu este „filosofia creştină".<br />
La început îşi exprimă temerea că cele scrise de mine, n'ar<br />
fi decât o capcană „romano-catolică de a ne atrage pe noi ortodocşii<br />
spre catolicism"; că eu aş fi observat punctele vulnerabile<br />
ale învăţământului teologic ortodox, care, după dsa, ar fi împărţit<br />
din punct de vedere filosofic în mai multe părţi; şi pentru a pescui<br />
în apă tulbure, aş fi început propaganda filosofică prin o inundaţie<br />
de broşuri. După d. E. Vasilescu aceste ar fi fost „motivele<br />
mai ponderoase" care m'au determinat să scriu. Trece apoi la dis-<br />
•cuţiile noastre anterioare, exprimându-şi nemulţumirea de fapiul<br />
cum au decurs. In sfârşit, întră în fondul chestiunii: „pentruce tomismul<br />
nu este „filosofia creştină".<br />
Istă dovezile d sale: a) Pentrucă chiar dacă sfântul Toma utilizează<br />
pe SS. Părinţi „trebuie văzut întrucât structura însăşi şi<br />
principiile fundamentale ale filosofiei tomiste coincid cu gândirea<br />
filosofică a Părinţilor bisericeşti răsăriteni" (p. 467 col. 1); b) Tradiţia<br />
patristică, nu numai răsăriteană, ci chiar şi apuseană, a preferit<br />
pe Platon la Aristotel „ateul", fapt pe care — spune d-sa — îl<br />
recunoaşte şi catolicul Arnou. c) Tomismul nu este filosofia creştină<br />
fiindcă a întâmpinat rezistenţă, ba chiar au fost condamnate<br />
câteva teze de ale sale. d) Mărturia unui rus, care a făcut şcoală la<br />
catolici, nu poate, credem, constitui o dovadă.<br />
înainte de a arăta valoarea fiecărei dovezi în parte, fie-mi<br />
iertat să-mi exprim surprinderea, că d. E. Vasilescu, care mărturiseşte<br />
că aci e vorba de-o mare problemă şi nu de o logomachie,<br />
totuşi s'a achitat atât de uşor de această sarcină. Mărturisesc sincer,<br />
că mă aşteptam la un studiu adânc, a cărui concluzie negativă<br />
să ţişnească din însuşi fondul gândirii tomiste. Când colo, dovezile<br />
d-sale nu privesc filosofia tomistă decât pe dinafară. Totuşi le<br />
vom cerceta pe fiecare în parte, arătându-le temeinicia şi valoarea<br />
doveditoare. Şi fiindcă dintre dovezile d-lui E. Vasilescu cea mai<br />
specioasă o socotim cea de sub a) o lăsăm la sfârşit şi începem<br />
cu b) adică: Tradiţia patristică a preferit pe Platon lui Aristotel —<br />
fapt pe care-1 recunoaşte şi Arnou.<br />
b) Găsim firească adaptare filosofiei platoniciene din partea unora<br />
dintre sfinţii Părinţi şi într'o anumită măsură necesară. Aceasta nu<br />
surprinde pe cei ce nu cunosc împrejurările istorice ale contactului
Ni. 7-9 <strong>CULTURA</strong> cKEşmm 345<br />
dintre cugetarea creştină şi cea păgână, cu deosebire platoniciană.<br />
Idealismul platonician într'adevăr a influenţat pe o bună parte din<br />
Sf. Părinţi răsăriteni şi apuseni. Se găseau în această filosofie câteva<br />
principii cari se potriveau foarte bine cu cugetarea creştină. Insă<br />
aceeaşi sfinţi Părinţi, cari stau sub influenţa lui Platon, e întrebarea<br />
că ce fac cu această filosofie atunci când se găseşte în opoziţie<br />
flagrantă — şi se găseşte adeseori — cu realismul dogmelor creştine?<br />
— Ideile sunt adevărate realităţi; lucrurile nu sunt decât<br />
simbolul ideilor — or, de aci şi până a considera şi pe Dumnezeu ca<br />
o astfel de „realitate", e numai un pas, pe care sfinţii Părinţi nu<br />
l-au făcut, mai bine l-au dat deoparte pe Platon. Realismul Revelaţiei<br />
i-a împiedecat totuşi să fie pur platonicieni şi de aceea cu<br />
toţii au procedat, ca şi cel mai platonician dintre toţi, Sf. Augustin:<br />
ce era potrivit credinţei, au primit; ce era împotrivă, au modificat,<br />
ori părăsit. Căci dacă ar fi urmat pe Platon, mai cu seamă în<br />
ceeace formează esenţa acestei filosofii, astăzi nu s'ar numi sfinţi, ci<br />
eretici. Sf. Toma spune despre S. Augustin: „Augustinus, qui doctrinis<br />
platonicorum imbutus fuerat, si quae invenit îidei accomodata in<br />
eorum dictis, assumpsit; quae vero invenit fidei nostrae adversa,<br />
in .melius commutavit" (Sum. Theol., I-a q. LXXX1V, a. 5).<br />
Fiind vorba de platonism, nu trebuie să se uite că această<br />
doctrină, mai apropiată în aparenţă de creştinism, în realitate este<br />
mai depărtată şiprimejdioasă. „Dumnezeului Platon era, din nenorocire,<br />
numai dumnezeul filosofilor; n'ar fi prudent să se facă cunoscut<br />
tuturor „Părintele şi autorul acestui univers, care e greu să<br />
fie descoperit; trebue lăsat poporului să practice cultul idolatrie<br />
stabilit. Asupra sufletului, nemuririi, învăţăturile lui Platon sunt<br />
splendide: însă mituri şi nu ştim precis ce doctrină se ascundea<br />
sub figurile lor. Preexistenta sufletelor, metempsihoză... doctrine<br />
false" l ). Tot atâtea lucruri cari nu puteau fi pe placul SS. Părinţi.<br />
Până când se ridică împotriva lui Platon discipolul său, şi mai<br />
cu seamă, până când a ajuns la cunoştinţa Sf. Părinţi viciul fundamental<br />
al platonismului desvăluit de Aristotel, platonismul era deja<br />
en vogue: utilizat şi modificat până ce nu mai putea fi recunoscut.<br />
„Aristotel nu atacă pe Platon pentruca i-a reuşit să regăsească,<br />
prin teoria sa despre participaţie, articulaţiile reale ale universului<br />
susţinute prin ideea de Bine" — deşi era de atacat. „Nu transcendenţa<br />
Ideilor, văzute, dacă pot spune aşa, de către o privire<br />
teologică, din înălţimea Ideii de Bine, este ceeace atacă, ci însăşi<br />
această transcendenţă, afirmată, în numele unei metafizici a realu,-<br />
lui, începând cu primele date ale experienţei" 2 ).<br />
V G. RABEAU, Dict. de Theol. Cath., T. XII, 2, col. 1480<br />
•) M. de CQRTE: Aristote et Plotin, Desele, Paris, p. 26.
346 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 74<br />
Platonismul (nu neoplatonismul) cu toată aparenţa contrară, a<br />
stăpânit puţin; steaua lui păleşte odată cu cunoaşterea aristotelismului;<br />
de aci înainte gândirea Sfinţilor Părinţi stă atât sub influinţa<br />
unuia, cât şi a celuilalt; iar aceste două curente se înfruntă<br />
până când platonismul îşi produce roadele sale blestemate: o sumedenie<br />
de erezii, cari au cauzat rău nespus Bisericii creştine,<br />
moment care a determinat chiar o reacţiune din partea Sf. Părinţi.<br />
Acest lucru îl susţine şi dovedeşte acelaşi /?. Arnou, în acelaşi<br />
remarcabil studiu pe care-1 citează şi d. E. Vasilescu.<br />
Ajungând aci mă văd silit să rectific inexactitatea citatului<br />
dlui E. Vasilescu şi astfel şi concluzia d-sale. Dsa vrea să dovedească<br />
că platomismul a fost în deosebită cinste în epoca patristică<br />
şi citează astfel: „Rămâne adevărat, spune acesta (adică<br />
Arnou) că în epoca patristică „Platonismul a fost în deosebită<br />
cinste" (Dict. theol. de Ia foi cat. T. XII, 2. 2287). Insă, dacă nu<br />
e cu supărare, Arnou, în acelaşi loc, scrie niţel altfel. „Aussi, de<br />
mgme que sous le regne du Stagyrite quelques doctrines neoplatoniciennes<br />
devaient continuer â s'infiltrer, de mame, sons le couvert<br />
de neoplatonisme, l'influence peripateticienne ne fut pas tout ă<br />
fait absent. Sous le benefice de cette remarque, il restre vrai qu'a<br />
l'epoque patristique le „platonisme" fut en speciale faveur" ').<br />
Or, din ceeace scrie Arnou reiese tocmai altceva decât ce<br />
ar vrea să susţină d. E. Vasilescu. Arnou spune că după cum se<br />
infiltrau doctrine neoplatoniciene în vremea de stăpânire a Stagiritului,<br />
tot aşa, sub masca neoplatonică, influenţa peripatetică n'a<br />
fost de tot absentă. .Numai sub beneficiul acestei observaţii rămâne<br />
adevărat..." ceeace spune d E. Vasilescu. Prin urmare, nu-i<br />
adevărat — după autorul preferat a dlui E. Vasilescu — că în<br />
epoca pastristică a dominat exclusiv platonismul. Dsa citează propoziţia<br />
dela jumătate, lăsând la o parte ceeaca nu-i favorizează<br />
părerea. Eu, de teama ca nu cumva să cauzez supărarea dlui E.<br />
Vasilescu, nu pot să calific această procedură.<br />
Când e vorba de Platon, fiindcă faima, în tpecial la noi, ii<br />
este acreditată, se uită prea uşor că din doctrina sa „sublimă" au<br />
izvorît ereziile cu duiumul, fiindcă au fost unii cari âu văzut în el<br />
pe „cel mai teolog dintre toţi Grecii" — aşa cum vede şi d. E.<br />
Vasilescu —, şi în miopia lor, l'au urmat şi atunci când era de<br />
ales între Hristos şi el. „Greşelile trinitare şi christologice, provin,<br />
într'o măsură importantă, din strecurarea în dogmă a unor idei<br />
platoniciene. In acest înţeles Platon poate fi numit părintele e-<br />
reziilor" 2 ),<br />
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> CREŞTIN 347<br />
Acest lucru îl spune tot Arnou şi putea sâl găsească d. E.<br />
Vasilescu în acelaşi loc, dacă, bine înţeles ar îi voit.<br />
Eu mă întreb, după toate aceste şi, dacă-mi permite d. E.<br />
Vasilescu, îl întreb şi pe dsa: cum de Sfântul Toma îl preferă totuşi<br />
pe Aristotel, dacă Platon este într'adevăr atât de aproape de<br />
gândirea creştină? Ce 1-a depărtat de Platon şi ce 1-a apropiat<br />
de Aristotel? Nu şi-a pus d. E. Vasilescu această întrebare? Ce<br />
interes a avut s. Toma să-1 prefere pe Aristotel? Iată ce spune o<br />
mare autoritate: „Dacă 1-a preferit faţă de Platon, mai vecin în<br />
aparentă cu credinţele creştine, este pentru soliditatea sa raţională<br />
superioară. Culmile platonismului exercită o atracţie irezistibilă<br />
asupra unui suflet meditativ şi contemplativ, cum era acela al<br />
sfântului Toma, însă temeiurile sale pozitive sunt de acele, care se<br />
clatină; această filosofie poetică, amestecată cu simboluri şi mituri,<br />
nu este destul de strict logică şi coerentă, pe ea nu se poate<br />
zidi nimic temeinic" i).<br />
La "inconsistenţa logică, defect care 1-a ţinut pe sfântul Toma<br />
departe de platonism, s'a adăugat imprecisiunea termenilor, şi mai<br />
cu seamă, unele teorii platoniciene cari erau susceptibile ca înciimat<br />
creştin să producă erezii. Sfântul Toma cunoştea foarte bine<br />
atât structura cât şi virtualităţile latente ale platonismului şi tocmai<br />
de aceea n'a putut să-1 adopte în măsura în care şi 1-a apropiat<br />
pe Aristotel, fiindcă ar fi introdus în creştinism ge/menii unei<br />
permanente primejdii eretice.<br />
Astfel se prezintă problema influienţei „preponderente" a platonismului<br />
asupra Sf. Părinţi. Insă dacă lucrurile s'au întâmplat<br />
astfel, atunci concluzia dlui E. Vasilescu riscă să fie niţel alta. In primul<br />
rând, platonismul — după mărturia acceptată a lui Arnou<br />
a fost mereu stânjenit în influenţa asupra Sf. Părinţi din partea<br />
aristotelismului; în locul al doilea, platonismului nu este nici mai<br />
teist şi nici mai creştin, decât aristotelismul; dimpotrivă, cercetate<br />
aceste două mari doctrine filosofice în lumina contactului lor istoric<br />
cu dogmele creştine, platonismul este mai puţin creştin şi mai mult<br />
eretic. „Platon peut etre appele le pere des heresies* (Arnou).<br />
Iată pentruce platonismul, chiar trecut prin filiera gândiri creştine<br />
a Sfinţilor Părinţi, nu numai că nu este, dar nici nu poate constitui<br />
filosofia creştină. De altfel, nu ştim unde găseşte d-sa concluzia<br />
pe care o scoate, dacă pleacă dela premisa aceasta: Sfinţii Părinţi<br />
au fost influenţaţi de platonism; — fiindcă din aceasta numai<br />
V IOSEPH DE TONQUEDEC: Critique de la Connaissance,<br />
Paris, 1929, p. 451.<br />
Beauchesne,
348 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Ni. 7-Q<br />
prin fraudă se poate deduce: „deci, tomismul nu este filosofia ere*<br />
ştină".<br />
Nu putem trece la a treia dovadă a dlui E. Vasilescu până<br />
nu facem ordine într'un rezumat pe care-1 face, se zice, că tot după<br />
Arnou, — asupra ignoranţei s. Albert şi a discipolului său Toma.<br />
Iată rezumatul dlui E. Vasilescu: „Toma de Aquino şi măiestrul<br />
său, Albert cel Mare, cunoşteau atât de rău pe Platon încât se<br />
încurcau Ia fiecare pes. De pildă, Albert cel Mare făcea din Platon<br />
şeful stoicilor, iar Toma din Aquino în Comentarul său asupra<br />
Sentinţelor, opunea Sfântului Vasile cel Mare şi Fericitului Augustin,<br />
pe Dionisie Areopagitul, ca fiind un discipol credincios al lui...<br />
Aristotel. De asemenea în lucrarea sa De unitate intellectus, consideră<br />
pe Platon ca unul din marii comentaiori ai lui... Aristotel. In<br />
fine în Comentarul său asupra Numelor divine, Toma din Aquino<br />
arată că Dionisie Areopagitul este obscur din cauză că vorbeşte<br />
cel mai adesea ca platonicienii, fiind astfel greu de înţeles de cei<br />
moderni, adică de oamenii de pe vremea în care trăia Toma din<br />
Aquino". (vezi: Arnou, loc. cit., col, 2290).<br />
Insă... ceeace scrie Arnou se deosebeşte niţel, de ceeace<br />
rezumă d. E. Vasilescu. Iată cuvintele lui Arnou: „... Saint Thomas<br />
dans les dibuts, etait si peu fixe sur les caracteres respectifs du<br />
platonisme et du peripatetisme..."; în Comentarul său asupra sentinţelor<br />
opune pe Dionisie Iui Vasile cel Mare, însă d. E. Vasilescu<br />
nu spune ceeace e important: „Dans le De Malo q. XVI, a. 1. ad<br />
2 um, l'erreur est corrigee: Dionysius qui in plurimis fuit sectator<br />
sententiae platonicae...; la fel în comentarul asupra Numelor divine<br />
(au debut) explique que Denys est obscur (op. cit. col. 2290). Prin<br />
urmare S. Toma numai „au debuta" etait peu fixe" asupra platonismului<br />
şi asupra peripatetismului; el a opus pe Dionisie lui Vasile,<br />
însă greşala a. fost îndreptată; la fel, numai.au debut" spune<br />
că Dionisie este obscur.. aceasta credem însă că nu poate dovedi<br />
că tomismul nu e filosofia creştină; ci cel mult că d. E. Vasilescu,<br />
rezumând a „uitat" din nou esenţialul gândirii rezumate.<br />
Noi ştim, împreună cu d-sa, că s. Toma la început a avut<br />
tâlcuitor pe cel mai celebru tâlcuitor din greceşte, pe Giullaume<br />
de Moerbeke; mai târziu, ştim că s. Toma a putut şi singur comenta<br />
Timeul lui Platon, pe cum a comentat opera lui Aristotel, comentar<br />
fără de care „interpretarea corectă a lui Aristotel este aproape<br />
imposibilă"').<br />
') ROL,FES EUG. Die aristotelische Auffassung vom Verhăltnisşe Gotţes<br />
zur Welt und zum Menschen, Berlin 1992 p. 202.
Nr. t9 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 34*<br />
c} D. E. Vasilescu crede că de aceea tomismul nu este filosofia<br />
creştină fiindcă a întâmpinat rezistenţă, din partea unor feţe<br />
bisericeşti, ba unele din tezele sale au fost chiar condamnate.<br />
Incontestabil, apariţia tomismului, ca şi a oricărui mare sistem<br />
filosofic, a produs senzaţie în cercurile universitare şi eclesiastice.<br />
Era o filosofie nouă, îndrăzneaţă, revoluţionară, care a zăpăcit<br />
multe capete bisericeşti, a stârnit multe invidii în rândurile mirenilor<br />
şi, mai cu seamă, nesfârşite discuţii. Nu este un lucru indiferent,<br />
în această epocă atât de religioasă, să legi soarta teologiei<br />
creştine de principiile filosofice ale unui păgân. De aceea, chiar<br />
dela început, atât cursurile, cât şi operile sfântului Toma, au fost<br />
suspectate din partea tuturor acelora cari aveau alte convingeri<br />
filosofice. In plus, Toma era dominican; universitatea era împânzită<br />
de franciscani; de aci s'au născut animozităţi între personalităţile<br />
reprezentative ale celor două ordine.<br />
Dacă s'a întâmplat ca unul dintre adversarii sfântului Toma<br />
să dispună şi de altfel de argumente decât cele filosofice sau teologice,<br />
natural, atunci s. Toma nu putea să fie decât învins. Aşa<br />
s'a întâmplat că Etienne Tempier, episcopul Parisului, care exact<br />
la 3 ani după moartea s. Toma (7 Martie 1274), condamnând 219<br />
propoziţii averoiste, partizanii filosofiei augustiniene au profitat de<br />
ocazie înglobând în condamnarea averoismului, peripatismul liber<br />
al adversarilor lor dogmatici şi al Sfântului Toma însuşi. La câteva<br />
zile după după aceasta, arhiepiscopul de Cantorbery, R. Kilwardby,<br />
condamnă şi el un anumit număr de propoziţii tomiste, $i anume teza<br />
despre unitatea formelor substanţiale. La fel făcu şi succesorul<br />
acestuia Iohn Peckham.<br />
Da, toate aceste condamnări şi altele, sunt adevăruri istorice<br />
pe care le recunoaştem şi noi alături de d. E. Vasilescu. Şi dacă<br />
istoria filosofiei ar spune numai atât despre aceste întâmplări, d.<br />
E. Vasilescu, mai că ar putea scoate o dovadă — ce-i drept slabă<br />
— în favorul tezei sale; însă ceeace tace d-sa, o spunem noi, cine<br />
ştie ? poate aceste lămuriri vor avea darul să arete cauzele speciale<br />
intime ale acestor condamnări. O facem aceasta chiar cu<br />
riscul de a slăbi şi mai tare dovezile, şi aşa destul de slabe ale dlui<br />
E. Vasilescu.<br />
Etienne Tempier, episcopul Parisului, credea că osândeşte averoiâmul<br />
Iui Siger de Brabant, fără să ştie că augustinienii au cuprins<br />
între aceste teze şi unele cari erau ale s. Toma. Or, s. Toma<br />
a combătut o viaţă întreagă tezele averoiste, aşa încât Tempier<br />
nu prea era în clar cu deosebirea între peripatetismul averoist şi<br />
cel tomist.
350 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. U<br />
Dealtfel istoria filosofiei îl numeşte „le fougueux evşque" ')<br />
episcopul svăpăiat şi uşuratic; R. Kilwardby, reînnoi condamnarea<br />
tezelor „fără să le cunoască bine" 2). De altă parte, e bine să ştie<br />
d. E. Vasilescu (dacă n'ar şti) că acesta, era ce-i drept dominican,<br />
însă partizan al augustinismului 3).<br />
Urmaşul acestuia Iohn Peckham, regentul Fraţilor minori, avuse<br />
înainte de a fi episcop o mare discuţie cu s. Toma, asupra uni<br />
taţi} formelor substanţiale. Franciscan, gelos de prestigiul ordinului,<br />
dar mai cu seamă de al său personal, având p..terea în mână, ce<br />
putea face mai bun decât să osândească ceeace nu putea combate<br />
altfeH).<br />
Istoria mai spune încă ceva, că G. de Fontaines (f 1303) cancelar<br />
al universităţii, a veştezit condamnările uşuratice ale lui Tem<br />
pier, şi I. Peckham şi aşează pe s. Toma alături de Părinţii Bisericii<br />
5 ).<br />
Nu aceste condamnări cari au izvorît din „rivalităţi de tot<br />
omeneşti" e ), dar nici nouii măiestri şi nouile filosof ii cari i-se opuneau<br />
diametral (Scot şi Occam) n'au putut opri ascensiunea tot mai<br />
glorioasă a tomismului. Luptele episcopilor condamnatori se asemănau<br />
cu luptele piticilor împotriva uriaşului nebiruiţi<br />
Dar chiar dacă lucrurile s'ar fi întâmplat după cum doreşte<br />
d. E. Vasilescu, adică aceşti episcopi^ar fi condamnat unele teze<br />
ale filosofiei tomiste ca greşite şi nu numai din prostie sau rivalitate,<br />
de aci ar urma concluzia d-sale: tomismul nu este filosofia<br />
creştină? Domnule Vasilescu, d-ta ştii bine că deşi Tempier a condamnat<br />
câteva teze tomiste, Biserica, care nu era nici atunci Tempier,<br />
i-a ridicat în slăvi doctrina, punându-o alături de Sfânta Scriptură.<br />
Fă d-ta o comparaţie între urgisirile şi condamnările tomismului<br />
şi între gloriile şi laudele lui; între calitatea şi competenţa<br />
celor ce-1 laudă şi a celor ce-1 osândesc şi trage concluzia logică.<br />
(Şi Luther a osândit tomismul şi Bucer şi Jansenius, Toile Thomam<br />
et dissipabo Ecclesiam, dar aceştia sunt eretici şi pentru ortodoxi,<br />
nu numai pentru catolici).<br />
a) A mai rămas să ne ocupăm, acum la sfârşit, cu prima dovadă<br />
a dlui E. Vasilescu. Am lăsat-o până acum, fiindcă îi dăm<br />
poate mai mare însemnătate decât i-a dat autorul ei, care o pune<br />
') BARBEDETTE, Histoire de la Philosophie, 6 6me edition, Paris 1933.<br />
•') Id. Ibid. p. 309-310.<br />
s<br />
) ET. GILSON: La Philosophie au Moyen Age. Paris, 192j p. 202.<br />
') JACQUES MAR1TAIN, Le Docteur Ang6lique p. 115<br />
s<br />
) p. 325.<br />
") J. Maritain, Antimoderne, p. 128-29,
«r 7-9 CULÎUttA CftEştuMA 351<br />
chiar în frunte, deşi locul ei ar fi aci (dovezile doveditoare ar trebui<br />
să urmeze o ordine ascendentă). Care este aceasta? „... trebue<br />
văzut spune d-sa, întrucât structura însăşi şi principiile fundamentale<br />
ale filosofiei tomiste coincid cu gândirea filosofică a Părinţilor<br />
bisericeşti răsăriteni". (p. 467 col. 1).<br />
Dintre dificultăţile pe care d. E. Vasilescu le aduce împotriva<br />
tomismului, această ipoteză merită o mai amplă desbatere. Insă<br />
d-sa, pe semne e de altă părere, fiindcă îndată după ce o enunţă, o şi<br />
părăseşte, ca şi cum ar fi apucat o cale greşită, s'au s'ar teme de<br />
ca. Intr'adevăr, dacă structura şi principiile fundamentale ale filosofiei<br />
tomiste, nu coincid cu gândirea filosofică a s. Părinţi, atunci,<br />
noi spunem chiar mai mult decât d. E. Vasilescu — tomismul nu<br />
numai că nu este filosofia creştină, dar nu e nici măcar filosofie<br />
creştină, fiindcă se opune revelaţiei.<br />
Iată un argument care ar îi convins pe oricine şi m'ar fi convins<br />
şi pe mine în chip absolut şi l-ar fi dispenzat şi pe d-sa de a le<br />
eiduce pe celelalte. Dar dsa a renunţat să aducă şi să desvoite<br />
acest argument peremtoriu, apodictic sau categoric, deşi poate n'a<br />
renunţat şi la gândul de-a convinge, bineînţeles, dacă nu cumva<br />
socoteşte ca dovadă a acestei ipoteze propoziţiile premergătoare,<br />
în care spune că sfântul Toma: „In sincretismul său a ales elementele<br />
care conveneau intelectualismului aristotelic". Ori, poate<br />
dovada se găseşte în citatul din Gilson: „O filosoîie nu trebue să<br />
se definească prin elementele ce le împrumută, ci prin spiritul care<br />
o însufleţeşte". (Le Thomism VI e edit, Paris, I. Vrin, 1927, p. 311).<br />
După care „tomismul nu numai că nu se confundă cu areopagitismul,<br />
dar nu se confundă nici cu Augustinismul" (p. 46/ col. 1).<br />
Alte propoziţii referitoare la această gravă întrebare nu mai găsim.<br />
De fapt s. Toma a integrat, după cum am văzut (nu în sincretismul<br />
său, ci în sinteza plină de viaţă a doctrinei sale), acele<br />
eiemente ale gândirii păgâne care conveneau elementului formai<br />
a! filosofiei tomiste. Fireşte, tomismul nu se confundă cu ele; el nu<br />
se defineşte prin ele, ci prin suflul specific pe care-1 are. El n'a<br />
îmbrăţişat pe Aristotel în întregime, cum au făcut ereticii cu Platon,<br />
fiindcă atunci azi n'ar şti nimeni despre existenţa unui dominican<br />
numit Toma din Aquino ; el a părăsit şi pe Aristotel şi pe toţi, când<br />
filosofia lor era să se opună structurii intime, nervului principal şi<br />
călăuzitor al cugetării sale, care a fost raţiunea supranaturală, Revelaţia,<br />
sau creştinismul l ). Pentru s. Toma raţiunea supremă nu era<br />
') „Ce priveşte reproşul de aristotelism exagerat, adesetri lansat contra<br />
teologilor scolastici, nu credem neceş3i_aW combatem aci. Această combatere
CULTUftA <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 7-9<br />
Aristotel, ci Dumnezeu şi Hristos; deci, ce era opus Acestora, s.<br />
Toma considera ca greşală: adevărul raţiunii naturale nu se poate<br />
opune adevărului raţiunii supranaturale. Averoes credea că Aristotel<br />
este: „regulă şi exemplul cel mai perfect al inteligenţei filosofice<br />
pe care o putut-o întrupa vre-odată natura". (De Anima, L.<br />
III. Cap. 2 Venetiis 1550, cit. la M. de Corte, op. cit. pe. 12). Sf.<br />
Toma îl urmează pe Aristotel, „judecându-l la fiecare pas, rectificându-1<br />
şi purificându-1 într'o lumină mai înaltă, care nu i aceea a<br />
lui Aristotel, ci a înţelepciunii întrupate" l ). Astfel, tomismul nu se<br />
defineşte prin doctrinele pe care le integrează.<br />
Dar se defineşte prin filosofiile creştine pe cari le sintetizează?<br />
Nu. Insă atunci coincide cu gândirea creştină a sfinţilor Părinţi?<br />
— condiţie esenţială pentru o filosofie creştină autentică. —<br />
Coincide, fără să se confunde, — după cum pare a pretinde d. E.<br />
Vasilescu — fiindcă dacă s'ar confunda nu s'ar mai defini prin<br />
spiritul său, ci prin elementele pe care le imprumută. D. E. Vasilescu<br />
poate vrea să pună în discuţie acest adevăr şi să dovedească<br />
că principiile tomismului sunt opuse gândirii creştine a ss.<br />
Părinţi? De ce n'a schiţat măcar această dovadă? Ar fi dovedit<br />
„Pentruce tomismul nu este „filosofia creştină"; ani fi văzut şi noi<br />
şi lumea întreagă — în ce greşală s'au găsit toţi gânditorii, până<br />
azi, şi insăşi Biserica catolică, socotind tomismul ca filosofie creştină,<br />
în vreme ce el se opune adevărurilor creştine ale ss. Părinţi;<br />
prin aceasta devadă d-sa ar fi devenit celebru dintr'odată. N-a<br />
făcut o; dar nici nu o va face cineva vreodată, şi tocmai din a-<br />
cest motiv vom fi lipsiţi, cred, încă pentru multă vreme, de ştiinţa<br />
şi dovada „pentruce tomismul nu este filosofia creştină". Noi vom<br />
rămâne şi pe mai departe cu convingerea veche, că între filosofiile<br />
creştine, există o filosofie în care cele două elemente care<br />
structurează această filosofie — elementul filosofic şi elementul<br />
creştin — nu numai că se găsesc în cea mai perfectă coincidenţă,<br />
ci fiecare dintre cele două elemente luate separat, corăspund în<br />
chip special exigenţelor formale ale acestora, şi de aceea vom continua<br />
să spunem despre tomism că este filosofia creştină.<br />
D. E. Vasilescu într'o carte a d-sale ajunge la concluzia:<br />
„există o filosofie creştină, dar trebue să ştim unde s'o căutăm şi<br />
se degajează suficient din lupta prelungită pe care a trebuit s'o susţină şcoala,<br />
albertină — tomistă, contra aristotelismului exagerat al averoiştilor latini. Separându^se<br />
pe faţă de averoişti şi descoperind în Aristotel un anumit număr de<br />
greşeli pozitive, totalitatea scolasticilor arată clar că nu erau de loc infeodaţi<br />
Măiestrului" (Dict. de Th. Cat. T. IV. col. 1557).<br />
') Jacques Maritala, Le Docteur Anyelique, p. 108.
Ni. 7-9 , <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 353<br />
, £ . . _<br />
să nu fim preveniţi împotriva ei" l ). Dacă există o filosofie creştină<br />
şi dacă aceasta nu este tomismul, atunci l-am ruga, ca după<br />
ce ne va dovedi desacordul fundamental dintre principiile tomismului<br />
şi gândirea ss. Părinţi, să ne arate care este această filosofie,<br />
adică Filosofia care crede d-sa că este tipul filosofiei creştine.<br />
Iar dacă se va întâmpla ca şi d-sa să rămână pe lângă vechea convingere,<br />
că adică s Toma, n'a sacrificat lui Aristotel nici o fărimitură<br />
din adevărul divin al tradiţidi patristice, şi astfel tomismul<br />
este filosofia creştină, atunci îl rugăm •- doar suntem creştini —<br />
să-şi ţină sfatul foarte cuminte: „să nu fim preveniţi împotriva ei".<br />
Cei ce au citit cele scrise de d-sa şi cele scrise de mine,<br />
au avut prilejul să-şi facă judecata. Insă fiindcă cititorii n'au<br />
mereu actuale dovezile unuia şi ale altuia; de altă parte,<br />
fiindcă abia specialiştii pot să cântărească valoarea şi exactitatea<br />
operelor citate, de aceea din ceeace am scris mai sus (cap. I—II)<br />
scoatem următoarele concluzii: 1. Există mai multe filosofii creştine,<br />
precum există mai multe filosofii. Unele sunt mai mult filosofie,<br />
decât creştinism; altele sunt mai mult revelaţie decât raţiune.<br />
2. Intre filosofii trebue să existe o filosofie care să interpreteze<br />
realitatea mai exact, o filosofie mai apropiată de adevăr, decât al'<br />
tele; pentru motivele aduse, noi credem că aceasta este realismul<br />
aristotelico-tomiit. 3. Fiindcă tomismul este sinteza raţională a gândirii<br />
omeneşti şi in aceeaşi vreme, sinteza cea mai înaltă a gândirii<br />
creştine, de aceea am numit-o filosofia creştină. 4. Am arătat<br />
însfârşit că o filosofie creştină, nu poate fi nici materialistă şi nici<br />
idealistă, ci realistă; aşa încât o filosofie creştină cu bază idealistă<br />
e absurditate şi inconsecvenţă: o negaţie implicită sau explicită<br />
a înseşi temeiurilor credinţei creştine.<br />
Că tomismul este filosofia creştină, am dovedit-o in primul<br />
rând cu împrejurarea că dela constituirea sa şi până azi, Biserica,<br />
dintre multele filosofii, faţă de aceasta şi a manifestat preferinţa<br />
din ce în ce mai accentuată, recomandându-o cu insistenţă şi numindu-o<br />
Philosophia Christiana, cu toate că recunoaşte ca filosofii<br />
creştine şi alte filosofii de ale sfinţilor Părinţi.<br />
Insă, faptul că Biserica catolică socoteşte, tomismul ca filosofia<br />
creştină cea mai adecvată acestei noţiuni, dacă e o dovadă,<br />
atunci este cel mult pentru credincioşii acestei Biserici, rămânând<br />
ca ceilalţi creştini să nu vadă în această alegere ceeace văd ca-<br />
') Probleme de Psihologie religioasă<br />
Cugetarea. Buc, 1941, p. 201 (sub!, n)<br />
şi filosofie morală, ed. II. adăugită,<br />
2
354 etlLTURfl <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 7-9<br />
tolici? Mărturia externă nu poate acorda sau mări valoarea intrinsecă<br />
a unei filosofii! — La aceasta răspundem. Intr'adevăr, tomis<br />
mul nici nu-şi trage valoarea din mărturia externă nici chiar a<br />
Bisericii; ea se impune prin valoarea sa raţională internă, încât putem<br />
spune că este adevărat tocmai contrarul, adică nu Biserica este<br />
cauza că tomismul se bucură azi de o consideraţie deosebită, ci<br />
valoarea raţională şi creştină a tomismului a fost cauza care a<br />
determinat Biserica să o decreteze de doctrină a sa.<br />
Faptul că o Biserică creştină, cum este cea catolică, a ales<br />
dintre filosofiile creştine, tomismul, în bună logică, nu poate fi<br />
chiar aşa de indiferent din punct de vedere al acestei probleme,<br />
nici pentru celelalte biserici creştine, fiindcă dacă celelalte bisesericii<br />
creştine au strâns legate de inimă adevărurile de credinţă;<br />
dară aceste biserici caută cu îndârjire să le apere cu armele raţiunii,<br />
împotriva oricăror greşeli filosofice — atunci, credem că nu<br />
Biserica catolică a fost sau este aceea care să nu fi procedat consecuenţ;<br />
ba, chiar dimpotrivă. Şi dacă totuşi a ales tomismul,<br />
aceasta însemnează, credem, că el serveşte mai bine această<br />
ţintă, şi că Biserica a găsit în el ceva ce lipseşte celorlalte<br />
filosofii creştine.<br />
Creştinismul catolic vede primejdie în filosofia materialistă,<br />
ateistă şi în idealismul subiectivist, care echivalează cu ateismul,<br />
şi nu în celelalte filosofii creştine sau în celelalte biserici creştine.<br />
Şi atunci, de ce ar vedea acestea o primejdie în tomism, singura<br />
filosofie care apără cu eficacitate, şi în mod raţional, fundamentele<br />
creştine. Noi credem că preferinţa catolicismului faţă de tomism<br />
poate servi cel puţin de memento pentru celelalte biserici creştine.<br />
Obiecţia că impunerea unei filosofii din partea Bisericii ar<br />
constitui o greşală, nu stă, fiindcă Biserica catolică n'a săvârşit-o.<br />
Recomandarea unei filosofii care se acordă mai exact cu dogmele,<br />
indicând credincioşilor şi chiar teologilor, calea de urmat, o socotim<br />
ca procedura care cadrează cu misiunea salvatoare a Bisericii;<br />
dimpotrivă, indiferenţa unei Biserici faţă de orice filosofie o considerăm<br />
condamnabilă şi ca o gravă absenţă dela datoria sa de a<br />
învăţa şi de a feri de greşală pe credincioşi. O biserică nu se poate<br />
mândri cu faptul că n'a condamnat şi nici n'a recomandat nici o<br />
filosofie, când se subsapă crediniţa în numele acestor filosofii false.<br />
Iată pentruce, credem că atitudinea Bisericii catolice faţă de tomism<br />
ar putea spune ceva celorlalte biserici necatolice. Dealtfel urmările<br />
practice sunt o dovadă care grăieşte dela sine. In Biserica catolică,<br />
manifestă fiind preferinţa sa faţă de tomis , aceia dintre<br />
credincioşi, şi chiar dintre teologi, cari nu pot accepta recomandarea
Nt. 7-9<br />
CULÎURA CREŞÎMÂ<br />
Bisericii şi astfel adoptă o filosofie care se opune creştinismului,<br />
părăsesc şi credinţa catolică; şi în vreme ce un teolog aparţinând<br />
altor credinţe creştine, să zicem protestante — rămâne creştin în<br />
credinţă şi pâgân în filosofie, profesându-şi dela catedră convingerea.<br />
S'au văzut profesori de teologie, materialişti, şi preoţi, cari<br />
negau realitatea existenţei lui Hristos, în baza filosofiei idealiste.<br />
D. E Vasilescu îşi aminteşte de acest lucru?<br />
A doua dovadă pe care am adus-o în favorul tezei noastre<br />
a fost mărturia expresă a celor mai competenţi filosofi creştini.<br />
Acestei dovezi i-se poate obiecţiona cam în acelaşi fel, că adică<br />
ei fiind prieteni atât ai tomismului cât şi ai catolicismului, e firesc<br />
ca să vadă în el filosofia creştină. — La aceasta răspundem că nu<br />
vedem al cui cuvânt ar fi mai hotărîtor în această problemă: al<br />
specialiştilor, adică al acelora cari au studiat, adâncit şi scris asupra<br />
tomismului o viaţă întreagă, recunoscându-li se competenţa şi din<br />
partea necatolicilor, chiar dacă sunt în aceeaşi vreme prieteni ai<br />
catolicismului; ori doar ar fi mai hotărîtor cuvântul acelora cari nu<br />
cunosc în fond tomismul şi sunt în aceeaşi vreme şi duşmani nu<br />
numai ai catolicismului, ci ai creştinismului în general. De când<br />
are mai mare valoare cuvântul unui adversar ignorant, decât al<br />
unui prieten savant. (Pe cel indiferent nu-1 interesează problema).<br />
De aceea, admiraţia dlui E. Vasilescu pentru E. Brehier, care pricepe<br />
atât de puţin din creştinism, nu o înţelegem, decât în cazul<br />
că şi dsa s'ar găsi faţă de creştinism pe poziţia lui Brehier. Nu<br />
observă d. 1. E. Vasilescu că Brehier aduce împotriva existenţei<br />
filosofiei creştine tot ce găseşte şi nimic în favorul ei? Atunci,<br />
când, după cât ştim, chiar dsa declară, împotriva lui Brehier, că<br />
există o filosofie creştină" i) afirmaţie pe care nu credem că şi-o<br />
retrage de dragul lui Brehier.<br />
In urmă, am arătat că, întrucât tomismul a asimilat în sine<br />
toată substanţa cugetării păgâne, care se găsea în acord fundamental<br />
cu gândirea creştină a celor mai mari sfinţi Părinţi,<br />
tomismul este filosofia; apoi,fiindcă tot în tomism se găseşte sintetizată<br />
întreagă nizuinţa raţiunii creştine şi a tradiţiei patristice,<br />
de aceea nu vedem care dintre celelalte filosofii creştine s'ar putea<br />
numi filosofia creştină, afară de tomism. Aci e vorba de însăşi e-<br />
senţa metafizică a tomismului şi nu de mărturii externe; doar însăşi<br />
structura intimă a tomismului îl face să corăspundă în chip<br />
eminent îndoitei exigenţe a filosofiei creştine tipice: exigenţei filosofice<br />
şi exigenţei creştine.<br />
*<br />
V Op. cit. p. 201.<br />
2*
356 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. t-9<br />
Dacă d. E. Vasilescu s'ar îi restrâns la cele discutate până<br />
aci, n'am mai avea nimic de adaus. Dar nu s'a întâmplat aşa. Articolul<br />
citat mai cuprinde o serie întreagă de îngrijorări cu privire<br />
la „ingenioasa încercare" de proselitism filosofic pe care o face<br />
subsemnatul printr'o inundaţie de cărţi şi de reviste. Păcatele mele,<br />
— aşa-i „tinereţea" — întreprinzătoare şi neastâmpărată...<br />
Cu toată invitaţia pe care d-sa mi-o face ca din cele scrise<br />
să trag concluzia că tomismul nu este filosofia creştină, regret că<br />
dovezile aduse de Dsa nu mă silesc la aceasta. Insă dacă aceasta<br />
nu o pot face, atunci cel puţin îi dau dreptate în ce priveşte îngrijorările<br />
şi nedumiririle. Da, recunosc, scrisul meu, ţinteşte la o<br />
propagandă filosofică. Studiile şi broşurile pe care le-am scris au<br />
menirea de a trage pe ortodoxi la catolicism; aşa pieziş pe calea<br />
filosofică ?! Ce bine că d. E. Vasilescu a descoperit această metodă<br />
ingenioasă...<br />
Nu, Domnule Vasilescu, scopul meu nu este acesta; şi fiindcă<br />
Domnia ta voieşte să-1 cunoşti, iată-1, sincer şi creştineşte.<br />
Am ajuns la o răspântie a credinţelor şi a ideologiilor; aci se<br />
înfruntă, pe viaţă şi pe moarte — ca şi pe fronturi — filosofiile<br />
extremiste: materialismul comunist şi ateu, deoparte; idealismul a<br />
toate disolvant — chiar şi al realii aţii lui Dumnezeu — de altă<br />
parte. Acestea sunt două mari rele. Dar poate că nu sunt cele<br />
mai mari. Intre ele stau tupilate doctrinele cu mască; kantiane,<br />
intuiţioniste, evoluţioniste, panteiste, imanentiste etc, care seduc,<br />
nu numai pe necredincioşi, ci şi pe clerici. Şi atunci când toate<br />
aceste otrăvuri filosofice au nu numai o largă publicitate; atunci<br />
când ele sunt savurate chiar şi de către elevii de liceu; atunci, am<br />
crezut că nu comit nici o crimă făcând cunoscută filosofia creştină,<br />
— chiar dacă i-am adaus unele tangente româneşti. Judecata mea<br />
a fost aceasta: Ateismul filosofic şi necredinţa fac ravagii —<br />
filosofia autentic creştină, doarme. Prinurmare, m'am gândit să fac<br />
propagandă creştină, împotriva filosofiilor necreştine. D. E. Vasilescu<br />
însă ştie mai multe; d-sa îmi atribue şi alte intenţii, pe care<br />
nu le-am avut. Fraza mea, pe care o citează ca dovadă, vrea să<br />
spună doar atât că ortodoxismul n'are ce se teme din partea tomismului,<br />
fiindcă el nu a fost şi nu este decât împotriva necreştinilor.<br />
Eu mă bucur sincer când văd că fiii bisericii ortodoxe tipăresc<br />
reviste şi cărţi documentate, bine gândite şi bine intenţionate<br />
(minus hărţuielile confesionale), fiindcă îmi dau seamă că a-<br />
ceasta încă serveşte cauza creştină. Şi ar fi o gravă eroare să<br />
combat eu pe acela care munceşte alături de mine, pentru Hristos<br />
şi neam.
«r. 7-9 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 367<br />
Prin urmare, îl rog pe d. E. Vasilescu, să nu se frământe,<br />
fiindcă îl asigur că, propaganda filosofică este o întreprindere care<br />
prinde cu greu; deoparte, fiindcă sunt puţine la număr capetele<br />
pentru care merită să se facă, chiar şi în rândurile bisericanilor;<br />
de altă parte, fiiadcă chiar dacă vre-o unul dintre ortodoxi, ar fi cucerit<br />
de grandiozitatea şi luminozitatea creştină a tomismului, —<br />
acest fapt nu cuprinde în sine nimic ameninţător pentru credinţa<br />
ortodoxă ')• Mai rău ar fi dacă i-ar impune şi ar fi cucerit de către<br />
o filosofie necreştină, chiar dacă ar fi românească. Afară de a-<br />
ceasta, după cât ştim, şi ştie şi d. E. Vasilescu, un ortodox poate<br />
fi foarte bine tomist, fără să devină catolic; precum sunt şi catolici,<br />
chiar foarte respectabili, chiar şi filosofi, fără să fie tomişti.<br />
Atunci de ce îngrijorare? (Cred că aci nu e sofism). Suntem creştini<br />
şi români; iubim pe Dumnezeu şi iubim acest neam românesc<br />
greu încercat. Dacă muncim şi asudăm, o facem pentru a-<br />
ceste două motive ale iubirii noastre. Atunci de ce să ne stânjenim<br />
noi. pe noi, spre bucuria duşmanului nostru comun?<br />
In definitiv, noi toţi creştinii — catolici, ortodoxi etc. căutăm<br />
adevărul; dacă credem în el şi îl iubim, — obiectul credinţei şi al<br />
iubirii noastre fiind acelaşi — peste graniţele confesionale — se<br />
urzeşte intre noi legătura iubirii — vinculum charitatis — care nu<br />
este alta decât Dumnezeu — ratio intelligendi, causa essendt, et<br />
tex vivendi.<br />
IOAN MICLEA<br />
') De când au fost scrise aceste pagini, d. E. Vasilescu a mai publicat un<br />
studiu în Rev. de Filosofie asupra raportului dintre religie şi filosofie. (No. 1-2<br />
1943) Şi, cu toată antipatia dsale fată de tomism, nu foloseşte decât bibliografie<br />
tomistă, un ortodoxă. Ne bucurăm. Insă cetitorii, chiar netomişti, ai d-sale îl<br />
roagă sâ le explice cam cum mţeiege d-sa concepţia ortodoxă despre lume şi<br />
viată, după care „Dumnezeu nu este act pur, o încremenire nesfârşită, ci o<br />
activitate nu necurmată desfăşurare", (p. 108). Se prea poate că în concepţia<br />
d-sale Actus purus, Act pur, să fie identic cu „o încremenire nesfârşită"; dar<br />
această concepţie nu numai că nu e ortodoxă, dar nu e nici cel puţin filosofică.<br />
Crede D-sa că ortodoxismul ideii de Dumnezeu, consistă a o opune Actui pur,<br />
activităţii în necurmată desfăşurare? Actul pur, Domnul Vasilescu, tomişti nu-1<br />
consideră întremenire nesfârşită, ci ia activitate pură; se cere poate ca cineva<br />
să fie teolog antitomist — să nu zic antilogic, ca să vadă altfel? Tomiştii zic:<br />
Dumnezeu este toate pur, activitate pură, în sine etc. neindentificând activitatea<br />
cu încremenirea; şi suntem.siguri, că aşa fac şi ortodocşii cari nu vreau să-şi<br />
schimbe credinţa ortodoxă, numai din plăcerea ca să fie In opoziţie cu tomismul.
PROVIDENŢ/l DIVINA<br />
CONSIDERAŢ1UNI BIBLICE ŞI DOGMATICE<br />
Mărturia istoriei<br />
Istoria, povestitoarea faptelor omeneşti de eroism şi trădare,<br />
de mărire şi umilire, îşi are, alături de lumea neînsufleţită loc, de<br />
frunte în simfonia de glorie închinată Providenţei. Există într'adevăr<br />
în univers, pe lângă admirabila ordine fizică, o altă rânduială<br />
incomparabil superioară acesteia; ordine numită morală, care, în ciuda<br />
lovirilor deslănţuite de nelegiuirea omului, totuşi se manifestă permanent<br />
şi neştirbit.<br />
Providenţa intervine în viaţa fiecărui om. Istoria noastră individuală<br />
se desfăşoară sub privirea veghetoare a lui Dumnezeu.<br />
Paşii noştri sunt călăuziţi de braţul părintesc al Proniei dumnezeeşti,<br />
care e de faţă şi în cele mai neînsemnate întâmplări ale vieţii<br />
noastre, împiedecând ca, abuzul libertăţii omului, să zădărnicească<br />
ţintele ei binefăcătoare.<br />
Prezenţa Providenţei o întâlnim însă, mai vădită şi covârşitoare,<br />
în istoria neamului omenesc. Dacă, după spusele avântate ale<br />
unor istorici creştini, întâmplările vieţii individuale, sunt, tot atâtea<br />
fire, din care Dumnezeu ţese, prin conlucrarea noastră, superba<br />
broderie pentru fiecare dintre noi, atunci marile evenimente dealungul<br />
veacurilor, minunatele construcţii sociale şi îngrozitoarele<br />
catastrofe, marile frământări ale Bisericii, drumul de mărire şi<br />
poticnire al neamurilor, sunt cărţi deschise în care urmele Providenţei<br />
rămân nepieritoare. Cugetătorii viguroşi şi geniile omenirii au<br />
ştiut să citească şi să descopere în paginile acestor volume un<br />
plan sublim şi grandios, demn "de inteligenţa divină, care se desfăşoară<br />
încet, dar înfalibil, în cursul veacurilor de întunerec şi lumină,<br />
de pace şi cumplite Inpte l ).<br />
Complexul de cauze particulare, favorabile sau nefavorabile,<br />
şi înlănţuirea lor istorică, cari dau naştere împărăţiilor şi destrămării<br />
') Cir. S. Augustin, De civitate Dei; Bossuet, Discours sur l'Histoire universelle.<br />
"*
«i 7-9 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 359<br />
lor, spune judicios Bossuet, depind de hotărîrile tainice şi planul<br />
misterios al Providenţei divine. Dumnezeu, din înălţimea cerului,<br />
tine în mână inima oamenilor şi cârma stăpânirilor, îndreptându-le<br />
în chip suveran şi infalibil în slujba planurilor sale nepătrunse.<br />
Dumnezeu încredinţează stăpânirea regilor, pe care o schimbă dela<br />
un om la altul, dela un neam la altul, pentru a dovedi lămurit, că<br />
această putere e primită numai ca împrumut, şi că autorul adevărat<br />
al puterii, este numai dânsul. In tâlcuirea întâmplărilor, continuă<br />
marele episcop de Meaux, noi vorbim: „despre întâmplare şi hazard;<br />
cuvinte, pentru a ne acoperi ignoranţa. Ceeace e hazard în<br />
concepţia noastră nesigură, e un măreţ plan, un plan etern în care<br />
se cuprind deodată în aceiaşi orânduire şi cauzele şi urmările. Noi<br />
socotim evenimentele de întâmplări ale hazardului, pentrucă nu<br />
înţelegem totul" l ).<br />
In cursul istoriei nu odată îngâmfarea şi nelegiuirea au provocat<br />
făţiş dreptatea şi răbdarea Ziditorului. Dumnezeu ar fi putut<br />
atunci să isbească fără cruţare în omenirea răsvrătită, prin părăsire<br />
şi retragere în neturburată odihnă. Mila însă, a întrecut rigorile,<br />
şi execuţia dreptăţii. Deşi, era deajuns şi numai o parţială diminuare<br />
â milostivirii şi asistenţei, pentiuca omul lăsat în voia<br />
sorţii să devină copleşit de urmările triste ale barbariei. Cine ar<br />
avea de gând să scrie, cu seninătate, istoria tuturor rătăcirilor<br />
de veacuri, şi-ar da îndată seama, cum aceste rătăciri, constitue<br />
semne şi răspunsuri lămurite de ale Providenţei, prin care îşi arată<br />
legile dreptăţii, împotriva celor orgolioşi şi presumptuoşi, cari in<br />
nebunia lor, ar vrea să ştie Divinitatea retrasă în îndelungată tăcere,<br />
ca apoi să-şi poată ţese în tihnă şi duce la îndeplinire netulburaţi<br />
planurile lor de nimicire. Dar căile Domnului, nu sunt ca<br />
ale omului. Când se pare că tace, atunci vorbeşte mai elocvent şi<br />
mai îngrozitor prin făpturile sale. Cu cât omul încrezător numai în<br />
puterea sa, se aruncă în prăpastia pierzări', cu atât se dovedeşte<br />
mai tragică şi mai neînduplecată apologia Proniei.<br />
Istoria imparţială a înregistrat, cu amărăciune, urmările triste<br />
şi rătăcirile incalculabile, la care a ajuns ştiinţa, prin părăsirea<br />
eticei, catehismului şi adevăratei teologii, considerată de raţiunea<br />
îngâmfată drept „philosophia minor", în stare să mulţumească numai<br />
pe cei naivi şi ignoranţi. Providenţa a stat însă de partea celor<br />
umili şi dispreţuiţi. Iar fanaticii închinători ai raţiunii independente,<br />
lăsând busola echilibrului în judecată, au rătăcit fără putinţă de<br />
scăpare în labirintul erorilor, chiar şi cu privire la originea şi destinul<br />
omului.<br />
') Cfr. op. cit. partea IlI-a, c. VIII.
360 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 7-9<br />
Un alt răspuns categoric, pe care îl dă Providenţa, prin elocvenţa<br />
tăcerii sale, este permiterea exaltării şi cultului forţei. Omul<br />
a substituit dreptului forţa pumnului şi armelor ucigătoare, aservind<br />
acestora, cele mai binefăcătoare cuceriri ale ştiinţei şi tehnicei.<br />
'Veacul celor mai răsunătoare progrese, a- trecut în istorie ca veacul<br />
celor mai înspăimântătoare barbarii. Astfel, nelegiuitele încercări<br />
de a detroniza Providenţa, s'au întors împotriva omului, devenind<br />
instrumentele propriei umiliri.<br />
De altfel, şi în filosofia păgânului Horaţiu, întrezărim, deşi<br />
confus, doctrina despre permanenta intervenţie divină în istoria<br />
omenirii. In Carmina, I, 34 cetim: .„Dumnezeu este în stare să<br />
schimbe lucrurile mici în cele mari, să coboare pe cine se găseşte<br />
pe înălţimi şi să înalţe pe cei de jos, să poarte coroana regală<br />
dela unul la altul". Insă, adevărata şi completa filosofie a istoriei,<br />
compendiată în celebra formulă a lui Fenelon: „omul se agită şi<br />
Dumnezeu îl conduce", o poate face numai acela, care recunoaşte<br />
categoric şi pe faţă realitatea prezenţei lui Dumnezeu în istorie.<br />
Acela care admite fără şovăire o inteligenţă şi voinţă suverană.<br />
Inteligenţă, care le orândueşte toate conform planului veşnic, şi<br />
voinţă care îndreaptă eficace istoria, spre ţinta ultimă, adecă mărirea<br />
Creatorului.<br />
Providenţa şi Biserica<br />
Misiunea supranaturală a Bisericii, şi însăşi natura ei, pretind<br />
ca Providenţa să intervină eficace în folosul ei, de câte ori,<br />
conspiraţia rafinată a nelegiuirii şi perfidiei, caută să o cutropească.<br />
Intervenţia aceasta ocrotitoare şi nevăzută, pentru cei care descifrează<br />
sensul adânc al istoriei, apare ca un fapt împlinit. Veacurile<br />
de prigoană sunt mărturii necontestate a străjuirii Bisericii dealungul<br />
vremii. Patimile, doar, ale Bisericii au însemnat triumful ei ')•<br />
Pontificatul roman a înfruntat biruitor toate împotrivirile, în vremece<br />
duşmanii desamăgiţi în planurile lor de nimicire şi-au pregătit<br />
singuri inevitabila prăbuşire. 3 )<br />
Destinul Bisericii, este identic întemeietorului ei. E asociată<br />
Acestuia indestructibil, în drumul purificator r 1 Calvarului, ca şi în<br />
strălucirea învierii. Asemenea bărcii isbită vijelios de valuri şi<br />
furtuni, se clatină, dar nu se cufundă, pentrucă cel Nevăzut, veghiază<br />
şi o ocroteşte cu braţ puternic. Taina biruinţei o găsim în<br />
făgăduinţa asistenţei Proniei: „nici porţile iadului, nu vor birui<br />
Biserica mea; căci cu voi sunt până la sfârţitul veacurilor" 3).<br />
') Cfr. PIUS XII, Cm. despre Providenţă. 29 Iunie 1941.<br />
• ') Cfr. S. T. Unirea Nr. 28, 1942.<br />
»t Cfr. Mi. 10, 16; Lc. c. 21; loan c. 15 şi c. 16,
Nr. 7 9 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 361<br />
Cercetând trecutul înţelegem cu uşurinţă, cum a conjurat, cu<br />
perfidă metodă, de douăzeci de veacuri împotriva credinţei şi Bisericii<br />
forţa brută şi inteligenţa, pentru a desbina, umili şi pentru a<br />
reduce la tăcere glasul Bisericii. S'au întrebuinţat toate mijloacele<br />
pentru a zădărnici ca prin practicarea eternelor imperative evanghielice,<br />
să se înfăptuească împărăţia lui Dumnezeu între oameni<br />
şi popoare. Ce a neglijat să facă ştiinţa laică, pentruca să . deschidă<br />
şi să promoveze conflictul permanent şi prăpăstios între planul<br />
divin şi voinţa umană, intre lumină şi întunerec, între drept şi<br />
nedreptate? Rătăciri antice şi moderne, s'au ridicat impetuos prin<br />
negarea şi nesocotirea valorilor spirituale, dând naştere laicis-nului<br />
modern, nimicitor de societate, stăpânire, educaţie şi de cămin familiar,<br />
asistăm acum Cutremuraţi, la urmările tragice ale acestei<br />
concepţii laice despre vieaţă, concepţie, care în comunismul satanic<br />
şi neopăgânismul rafinat, îşi găseşte expresiunea cea mai<br />
tipică.<br />
Decretul însă, al Proniei, este ca să stăpânească lumea prin<br />
Biserică, cu sceptrul iubirii şi cu toiagul dreptăţii.. Din această supremă<br />
cauză, atunci când orgolioasele capete şi concepţii încercau<br />
scuturarea jugului blând şi drept al suveranităţii divine, Biserica<br />
a înţeles să osândească fără întârziere rătăcirile ameninţătoare.<br />
Glasul ei înţelept n'a fost ascultat, ci dimpotrivă a fost acuzată<br />
de tiranie şi obscurantism. Dar-Providenţa care veghiază deaproape<br />
mersul istoriei şi folosirea abuzivă a libertăţii, poate spune<br />
acum cu dreptate omenirii: „acestea le-ai făcut şi am tăcut. Acum<br />
adună ceeace ai sămănat".<br />
Pentru gânditorii parţiali şi fanaticii anticlericali, măcinarea<br />
bătrînului continent al Europei, îşi găseşte explicarea în influenţa<br />
nenorocită a Bisericii Aceştia, dacă nu ar fi orbiţi de patimi şi<br />
prejudecăţi, ar face lucru mai cuminte, să-şi revizuiască conştiinţa,<br />
să nu încrimineze Biserica pentru ceeace a făcut, ci mai degrabă<br />
să se căiască de ceeace nu au îngăduit să facă, pentru civilizaţia<br />
şi salvarea Europei 1 ) Un lucru apare luminos încă de pe acum:<br />
Cine visează după actuala învolburare o nouă ordine cu brutală<br />
nesocotire a învăţăturii Bisericii, va asista neputincios numai la o<br />
orânduire fictivă, adecă la o nouă disordine.<br />
In prezent ca şi în trecut, Pronia pregăteşte în misterioasă tăcere<br />
şi răbduire aşteptare biruinţa Bisericii. Criticul obiectiv ob<br />
servă, că în încleştarea luptelor strivitoare de acum, ini portanta şi<br />
') Cfr. D. MONDRONE S. I. în Civ. cat. Nr 2149, Articolul: Nel silentio<br />
ţii Dio,
362 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ Nr. 7-9<br />
cuvântul ei, începe să fie cântărit. Dar oare priveliştea admirabilă<br />
de unitate ce oferă Biserica, în vremece popoarele se sfăşie ca<br />
lupii, nu înseamnă nimic? Pusă faţă în faţă ura şi rivalitatea dinlre<br />
neamuri, şi rezistenţa invincibilă şi unitatea armonioasă a Bisericii,<br />
trebue să recunoaştem .cu categorică sinceritate, că această unitate,<br />
este o autentică minune, care nu se poate tâlcui decât admiţând<br />
făgăduinţa şi asistenţa tainică dumnezeească.<br />
In timp ce omenirea este încleştată în chip barbar în îmbrăţişarea<br />
morţii, Providenţa, retrasă în aparenţă în tăcerea răsbunârii<br />
dreptăţii sale, totuşi vorbeşte cu iubire, prin glasul antorizat al<br />
Vicarului său pe pământ. Cine este pătruns de sinceritate are curajul<br />
să mărturisească deschis, că acest glas este prevestitorul biruinţei<br />
lui Dumnezeu şi Bisericii sale. Pentrucă, este adevărată victorie,<br />
nu numai atunci când la glasul Bisericii se pleacă inimile<br />
credincioşilor şi celor în afară de ea, ci şi atunci, când numai ea<br />
este în stare să rostească un cuvânt de înfrăţire, un apel la umanitate,<br />
în vreme ce iuairea dintre neamuri şi simţemântul de umanitate<br />
sunt înăbuşite de furia distrugătoare a instinctelor răsboinice.<br />
Avea deci perfectă dreptate distinsul ziarist George Sbârcea când<br />
scria: „Pius XII în tot ceeace face şi spune, se simte conştiinţa<br />
sacerdoţiului şi dincolo de hotarele bine delimitate ale confesiunilor<br />
creştinătatea întreagă recunoaşte în Pius al XH-lea un cap spiritual,<br />
conducătorul providenţial, chemat să împăciuiască, să potolească<br />
valurile imensului uragan spiritual aî ). Şi adaugem, mai mult<br />
decât oricând astăzi „toate drumurile duc la Roma".<br />
Providenţa, prin decretele sale enigmatice, a confirmat la timp<br />
potrivit totdeauna, dreptatea spuselor Papilor. Să evocăm numai<br />
figura covârşitoare a lui Benedict al XV-lea, care în cursul răsboiului<br />
mondial trecut, în mesajul adresat beligeranţilor, afirma şi<br />
denunţa cu accente profetice răsbo'ul, socotindu-1 „inutil măcel".<br />
Oamenii de răspundere au respins cu încăpăţinare acest mesaj, ba<br />
unii l-au acoperit cu avalanşa insultelor. Totuşi Providenţa a veghiat,<br />
iar urmările le cunoaştem. Dacă acum s'ar ridica din mormânt<br />
clar văzătorul Papă, s'ar convinge fără îndoială, câtă dreptate<br />
i-a dat istoria, abia numai după câţiva ani, în care răstimp<br />
au rodit efectele triste ale unei păci, care n'a ţinut seama de directivele<br />
înţelepte papale. Suntem încredinţaţi că istoria obiectivă<br />
de mâine va recunoaşte şi dreptatea Papilor în actualul conflict.<br />
Nădăjduim însă, să nu fie iarăşi prea târziu.<br />
Din învăţătura despre Providenţa divină în Biserică şi prin<br />
T<br />
) Cfr. Ziarul Curentul, din 20 Martie 1943, sub titlul: Papa Pius al XH-lea
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> CREŞTIN 303<br />
Biserică, tragem această concluzie firească: Biruinţa din trecut a<br />
Bisericii, este prilej de înseninare, pentru sufletele chinuite, şi garanţie<br />
neîndoielnica pentru isbânda din viitor. Biserica prin ocrotirea<br />
divină, va rămânea în aceeaşi tinereţă permanentă, aducătoare<br />
de lumină, vieaţă şi dumnezeeşti binecuvântări. „In învolburarea<br />
morală şi socială, în învălmăşeala ideilor şi violenţei, Biserica<br />
va suferi mult în acţiunea şa de cucerire spirituală, dar nu va<br />
putea fi împiedecată de nimeni, să străbată calea nemuritoarelor<br />
destine. Se vor putea repeta noui îndrăsneţe ofensive, se va putea<br />
ici colo înlănţui şi elimina din vieaţa popoarelor, se vor, ? utea eventual<br />
crea alţi zei şi o nouă brutalitate păgână, se va tăia poate<br />
un ram din misticul stejar, însă altul va creşte, dar şi aceasta e<br />
sigur, că pedeapsa dreptăţii divine va provoca din nou minunea<br />
în frângerii îngâmfaţilor prigonitori" 9. Şi aceasta, fiindcă Providenţa<br />
veghiază şi o ocroteşte.<br />
Enigmele<br />
Providenţei<br />
Considerată Providenţa în lumina celor două isvoare principale<br />
ale cunoaşterii, adecă credinţa şi raţiunea, ajungem în linii generale<br />
la dovedirea existenţei şi manifestării ei în Biserica şi în complexul<br />
vieţii, istoriei şi firii create. Cu privire însă, Ia intervenţia<br />
în cazurile particulare şi în problemele de amănunt, există încă<br />
atâtea enigme nuînţelese şi nedeslegate, deoarece nu putem pătrunde<br />
suficient, întreagă procedura şi toate intenţiile divine. Dar<br />
acest lucru, nu trebue să ne neliniştească. Dificultatea provine<br />
din cauza imensităţii lui Dumnezeu şi din cauza neputinţei de a<br />
cuprinde esenţa divină de către capacitatea aşa de limitată a in<br />
telectului omenesc. Lucrarea Providenţei se extinde în infinit şi pe<br />
întreagă întinderea timpului, spaţiului şi creaţiunii. Pentru a o cuprinde<br />
deci întru toate, ar fi nevoe de o facultate infinită, de care<br />
însă nu dispunem. De bună seamă, că orice dificultate ar dispare,<br />
dacă prin absurd am presupune, că de o parte Dumnezeu ar înceta<br />
să fie nemărginit, iar de altă parte inteligenţa umană ar înceta să<br />
fie mărginită.<br />
Celor cu pretenţii nebuneşti de scrutători întru toate a decretelor<br />
Providenţei le răspundem cu spusele Sf. Scripturi: „Căutaţi<br />
pe Domnul cât îl puteţi... Căci zice Domnul, gândurile mele nu sunt<br />
ca ale voastre. Ct cât de departe sunt cerurile de pământ, tot atât<br />
de departe sunt căile mele de căile voastre şi cugetele mele de cugetele<br />
voastre" 2 ). „Dreptatea ta Doamne, este înaltă cât munţii,<br />
x) Cfr. S. T. în Unirea Nr. 28, 1942, sub titlul: Biruinţa Bisericii.<br />
*) Isaia, 55, 6...
364 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 79<br />
hotărîrtle tale sunt ca adâncul cel nepătruns" '). Apostolul neamurilor,<br />
afirmă mai pregnant: „O, adâncime a bogăţiei şi a înţelepciunii<br />
şi a ştiinţei lui Dumnezeu! Cât sunt de nepătrunse judecăţile<br />
tale şi cât de neurmate căile tale. Căci cine a cunoscut gândul<br />
Domnului, sau cine a fost sfetnicul lui ?" *).<br />
Cea mai grea şi chinuitoare problemă în această materie,<br />
este împăcarea înţelepciunii şi bunătăţii dumnezeeşti cu suferin<br />
ţele şi nenorocirile ce există în vieaţă. Cu alte cuvinte, omul se<br />
întreabă: dacă Dumnezeu este bun şi providenţia', pentruce permite<br />
răul şi nefericirea? Dacă este drept, pentruce îngădue să sufere<br />
uneori şi cei nevinovaţi ? Pentru deslegarea acestui aparent<br />
contrast dintre permiterea răului şi Providenţa ocrotitoare şi dieaptă,<br />
vom încerca să dăm unele explicări, deşi ceeeace constitue propriu<br />
zis procedura divină, ne scapă minţii noastre limitate. Socot<br />
totuşi necesară expunerea câtorva principii, care vor justifica atitudinea<br />
Providenţei faţă de suferinţele ce ne apasă.<br />
Cei care învinovăţesc, conştient sau inconştient, Providenţa, de<br />
permiterea relelor şi nenorocirilor îşi uită că Dumnezeu este nu<br />
numai bun şi milostiv, dar în aceeaşi vreme şi drept. Iar această<br />
dreptate divină, nu odată a fost şi este provocată şi ultragiată de<br />
nelegiuirile omeneşti. Prin urmare e logic, ca înainte de a ne constitui<br />
judecătorii purtării lui Dumnezeu, să fim judecătorii faptelor<br />
noastre. înainte de a pretinde, ca Providenţa să-şi dea seama de<br />
îngăduirea pedepselor, să ne întrebăm conştiinţa: ce n'am făcut<br />
pentruca Dumnezeu să fie obigat să deslănţue asprele pedepse şi<br />
cruntele nenorociri.<br />
Dacă omul se împotriveşte cu încăpăţinare prin călcarea legilor<br />
morale voinţei divine, trebue să sufere şi consecinţele acestei<br />
atitudini de răsvrătire, adecă pedeapsa. Numai acela, care şi-a<br />
pierdut orice concepţie despre păcat, e capabi să-şi pună întrebarea,<br />
pentruce există în lume necazuri şi pedepse. Iată, pentruce<br />
Piu XII găseşte explicarea şi originea tuturor nenorocirilor în săvârşirea<br />
păcatului, afirmând: „Păcatul sălăşlueşte în vieaţa individuală,<br />
în sanctuarul familiei şi în organismul social. El este tolerat<br />
şi exaltat, fie din slăbiciune, fie din neputinţă, şi s'a făcut stăpân,<br />
în manifestările cele mai variate, ale conveţuirii umane" 3).<br />
Intr'adevăr păcatul a devenit în v eaţa omului modern, adevărat<br />
sistem. Ceeace Evanghelia lui Hristos declara ca suprem rău,<br />
*) Psalmul 35, 7.<br />
8<br />
) Către Romani, 11, 33.<br />
8<br />
) Cfr. Pius XII, Cuv. cit.
Ni. <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 3fe<br />
pentru mulţi devine concepţie de~ vieaţă. Un roman, un spectacol,<br />
d lectură, pentru mulţi nu mai prezintă interes, dacă nu se întemeiază<br />
pe plăcere, adulter sau altă abatere dela codul moralităţii. A<br />
cere tineretului în primăvara vieţii, stăpânire de sine şi vieaţă neprihănită,<br />
este utopie. Să vorbeşti uneori, soţilor de căsătorie, despre<br />
împlinirea poruncii de creştere şi înmulţire, înseamnă să fi<br />
considerat ca necunoscător, al sistemelor numite controlul naşte<br />
riior, raţionalizarea natalităţii, orientarea sexuală, noua morală conjugală,<br />
engenetică şi altele. Nerespectarea f rei, crucificarea nucleului<br />
de vieaţă, hecatombele de prunci cu drept la vieaţă aruncaţi<br />
sau simplu deiăturaţi fără remuşcare, prin bestiale şi criminale<br />
metode conjugale sunt socotite de unii ca semn al progresului.<br />
Şi acest pomelnic trist ar.putea fi dus la infinit.<br />
Pentru mulţi, Dumnezeu ar trebui să existe, numai pentru a<br />
tolera şi acoperi nenumăratele rătăciri şi fărădelegi. Să afirmi a-<br />
cestora, că isbucnirile nenorocirilor sunt roadele înspăimântătoare<br />
ale' păcatului, rişti să fii compătimit şi neînţeles. Şi cu toate ^acestea,<br />
nimic nu e mai de folos în anumite momente tragice ale istoriei,<br />
decât să recunoşti deschis, că un Dumnezeu aşa de bun<br />
permite răul fiindcă omenirea este rea şi păcătoasă. In această<br />
sinceră recunoaştere a vinovăţiei noastre, putem întrezări, chiar şi<br />
în aplicarea dreptăţii, un indiciu al milostivirii divine, întru cât nu<br />
ne pedepseşte in măsura faptelor noastre rele, nici nu ne nimiceşte;<br />
ci urmăreşte îndreptarea şi ajungerea ţelului mântuirii noastre.<br />
Lumea îngâmfată de răsunătoare progrese materiale, s'a lăsat<br />
condusă numai de propriile forţe, deslegându-se în chip practic de<br />
concursul Divinităţii. De aici abuzul şi stăpânirea forţei au luat<br />
locul frânei dumnezeeşti. Prin aceasta omul a constatat singur, ce<br />
înseamnă a trăi şi a te conduce fără de Dumnezeu. In cazul însă,<br />
când omenirea este bântuită de grele suferinţe şi reuşesc să înţeleagă,<br />
că în afară de om mai există un Dumnezeu, ale cărui drepturi<br />
şi legi trebue să fie respectate, in acest caz Pronia şi-a ajuns<br />
încă odată ţinta ultimă pentru care permite pedeapsa adecă: îndreptarea<br />
noastră.<br />
Conştiinţa valorii noastre faţă de infinita inteligenţă a Părintelui<br />
ceresc şi, îndeosebi, conştiinţa vinovăţiei noastre, trebue să<br />
ne înduplece la judecarea Providenţei cu multă prudenţă şi in spirit<br />
autentic creştin. Nu suntem chemaţi să indicăm noi felul intervenţiei<br />
divine în univers. Şi cu atât mai vârtos es.e dovadă de inconştienţă,<br />
când ne îndoim de existenţa Proniei, numai fiindcă dreptatea<br />
eternă nu se aplică faţă de cei păcătoşi în timpul şi după<br />
capriciile şi directivele noastre. E deajuns să ne amintim, fiecare,
366 C«LfUftfl CfiEStINA Nr. 7-9<br />
contribuţia noastră de vină la nenorocirile vieţii, pentruca să rămânem<br />
umiliţi şi tăcuţi în explicarea aplicării dreptăţii Providenţei.<br />
Cei puţin credincioşi, pentru a-şi just fica totuşi neîncrederea<br />
faţă de Providenţa divină, invocă alte motive, în aparenţă destui<br />
de serioase. ,Ne dăm bine seama, — spune Sf. Părinte Pius XII —<br />
că pentru cei lipsiţi de înţelegerea lucrurilor dumnezeeşti, cea mai<br />
mare nedumerire se naşte, din motivul, că deodată cu cei păcătoşi,<br />
sunt pedepsiţi şi cei nevinovaţi" x ). Pentruce se permite această<br />
pedepsire a celor nevinovaţi dacă Dumnezeu este înţelept şi drept<br />
cârmuitor 8 )? Capul creştinătăţii ne avertizează, că scrutarea planurilor<br />
Providenţei, trebue făcută în spirit de umilinţă şi nici de<br />
cum cu îndrăsneală presumţioasă, ori superbie inchisitorială. De<br />
aceea Papa se restrânge să afirme numai două adevăruri, care,<br />
deşi se pare că răspund numai indirect acestei chinuitoare întrebări,<br />
totuşi sunt suficiente, pentru a lumina inteligenţa noastră,<br />
întâiul adevăr: cei nevinovaţi sunt opera lui Dumnezeu, în consecinţă<br />
e imposibil, să nu fie iubiţi de iubirea infinită a Celui de sus.<br />
Al doilea adevăr: Dumnezeu dispune de bunătate şi putere nemărginită<br />
pentru a schimba în spre bine destinul acestor fiinţe nevinovate.<br />
Şi într'adevăr, dacă şi noi în chip firesc ne impresionăm de<br />
suferinţele celor inocenţi, cu atât mai mult trebue să recunoaştem,<br />
că Dumnezeu cunoaşte şi compătimeşte aceste nenorociri. Şi dacă<br />
totuşi permite aceste suferinţe şi jertfe, e dovadă că urmăreşte<br />
scopuri mai înalte, care justifică o astfel de permisiune. Intre a-<br />
ceste scopuri superioare, pentruce n'ar fi şi acesta, de a adauge<br />
preţul suferinţei celor nevinovaţi la datoria noastră maro de ispăşire<br />
pentru păcate; ispăşire care altfel s'ar prelungi probabil peste<br />
veacuri. Nu avem deci dreptul să ne plângem, de atitudinea Providenţei,<br />
care iubind fiinţele nevinovate, le lasă totuşi copleşite de<br />
uraganul suferinţei, făcându-le de altă parte să coopereze prin suferinţa<br />
lor la înfăptuirea planului de milostivire faţă de omenire şi<br />
la salvarea acesteia. Mai ales atunci, când Pronia poate şi vrea<br />
să încununeze aceste jertfe curate cu o răsplată, ale cărei proporţii,<br />
se pot măsura, numai cu nemărginirea iubirii şi eternităţii<br />
dumnezeeşti Când omenirea se găseşte în marginea prăpastiei,<br />
credem cu tărie că în vederea unui scop mai înalt Atotputernicul<br />
o poate salva, permiţând o nenorocire care dispare repede, dar<br />
din care rezultă un bun veşnic 8 ).<br />
Pentru ilustrarea acestor principii, distinsul scriitor iezuit Monl<br />
) Cfr. Cuvântarea cit.<br />
V Cfr. Dict. de Th. cath. col. 1017-1023.<br />
») Cfr. Mondrone I. Rev. cit. pg. 93—95.
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 36?<br />
drone face această reflexie: In faţa măcelului copiilor nevinovaţi<br />
hotărât de criminalul Irod, mintea noastră—protestează cu toată<br />
tăria. Noi credem, că avem dreptul sacru, de a ne ridica împotriva<br />
acestui episod de teroare neasemuită, îngăduit de însuşi Dumnezeu.<br />
Dar Domnul zice: „gândurile mele nu sunt ca gândurile voastre<br />
şi căile mele nu sunt ca şi căile voastre" l ). Din care cauză,<br />
în vreme ce în acest barbar episod străluceşte Providenţa iubitoare,<br />
care salvează Sfânta Familie dela exterminarea plănuită de<br />
stăpânul sângeros, încoronează pruncii nevinovaţi cu coroana<br />
măririi de protomartiri ai creştinismului. Şi cari inocenţi atunci, scăpaţi<br />
de acel nemilos măcel, s'ar fi găsit probabil într'o zi în Ierusalim<br />
pentru a striga cu furie împotriva Fiului Iui Dumnezeu: „răstigneştel,<br />
răstigneşte-<br />
Există un adevăr neîndoelnic: nimic nu rămâne nepedepsit şi<br />
nerăsplătit din partea lui Dumnezeu. Executarea însă a acestei legi,<br />
isvorâtă din dreptatea şi sfinţenia lui Dumnezeu, nu se face după<br />
criteriile omului, cu nerăbdare şi lipsă de mijloace. Providenţa este<br />
in stare să pedepsească, ori să răsplătească, într'un moment, ceeace<br />
a tolerat, ori a lăsat să suferim, ani dearândul. Poate să aplice<br />
pedeapsa ori premiul în vederea veşniciei, în timp ce în această<br />
vieaţă faptele au rămas nepedepsite ori nerăsplătite.<br />
Unii cârtesc împotriva Stăpânului lumii, pentrucă nu împiedecă,<br />
cu puterea şi bunătatea sa, toate relele ce se abat asupra noastră.<br />
Aceasta înseamnă, a spune cu alte cuvinte, pentruce Dumnezeu<br />
nu intervine in nimicirea libertăţii, atunci, când această libertate<br />
se deprinde în mod abuziv? Iată o pretenţie curioasă! Aceştia<br />
uită, că relele fizice şi morale sunt opera cauzelor secundare, şi<br />
urmările legilor firii noastre imperfecte a legii solidarităţii dintre<br />
oameni şi a abuzului libertăţii. Dumnezeu nu este obligat să împiedece<br />
răul. Ar trebui să opereze în acest scop o serie neîntrerupte<br />
de intervenţii extraordinare şi miraculoase, să suspende legile<br />
fundamentale după care se directivează acţiunea cauzelor secundare,<br />
psihologia individului şi evoluţia societăţii omeneşti. Dar<br />
s'a spus, că Dumnezeu în mod obicinuit Iasă să opereze cauzele<br />
secundare, cari în lucrările lor şi producerea efectelor se supun<br />
unor legi bine determinate. Dumnezeu nu împiedecă răul prin suprimarea<br />
libertăţii, ci preferă mai de grabă să obţină un bun nepreţuit<br />
dintr'un rău trecător.<br />
Strălucitul orator Monsabre, afirma judicios: „Parcurgeţi istoria<br />
marilor dezastre, şi vă veţi convinge, că răul şi nenorocirea au<br />
) Isaia, 55, 8,
<strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 7-9<br />
fost osândite să slujească binelui; ereziile limpezesc dogmele, invaziile<br />
barbare întineresc sângele şi virtuţile popoarelor; revoluţiile<br />
biciuesc gravele delicte şi sunt lecţii salutare împotriva<br />
corupţiei legilor, caracterelor şi bunele obiceiuri; persecuţiile sunt<br />
semânţa glorioşilor mucenici, şi tragedia Calvarului aduce răscumpărarea<br />
lumii"'). Iată aspectul, sub care trebue să privim şi judecăm<br />
Providenţa. Planul acesteia ru este să aducă cerul pe pământ,<br />
ci de a da omului de pe pământ mijlocul eficace de a merita cerul.<br />
Este lucru cunoscut, că suntem foarte geloşi şi ţinem cu încăpăţinare<br />
la libertatea ce ne-a fost dăruită. încercăm adesea să<br />
ne sustragem chiar şi dela legile care reglementează folosirea ei.<br />
Şi acum, ne întrebăm, nu este absurd să ne tânguim în cazul nenorocirilor<br />
că Dumnezeu nu zădărniceşte acest liber arbitru ? Libertatea<br />
noastră este în orice împrejurări un imens dar împărtăşit de<br />
Creator, care stă la temelia demnităţii noastre. E un corolar al<br />
condiţiunii noastre de fiinţe inteligente şi -isvor bogat de merite.<br />
Darul este dela Dumnezeu, iar abuzul ne aparţine nouă. Dar Providenţa<br />
nu ne nimiceşte acest dar, numai fiindcă noi îl întrebuinţăm<br />
în chip greşit, deoarece ea, din desordinea cauzată de acest<br />
abuz, poate obţină în aceeaşi măsură gloria sa, prin aplicarea la<br />
timp potrivit a dreptăţii şi milei sale.<br />
In judecarea Providenţei, trebue să evităm concepţia eronată<br />
despre suferinţă. Din cauza slăbirii credinţei şi spiritului autentic<br />
creştin, sunt dispuşi uni, să creadă, că suferinţa este un rău absolut.<br />
Nu-şi dau seama că o nenorocire îndurată cu resemnare şi<br />
bărbăţie, este prilej de purificare sufletească şi oţelire în virtute.<br />
Că suportată cu încredere în Providenţă, devine mai uşoară şi îndrumează<br />
conştiinţa spre cărările unei vieţi superioare.<br />
Dacă suferinţa ar fi într'adevăr un rău absolut, ceva intrinsec<br />
rău, atunci Fiul lui Dumnezeu n'ar fi ales-o ca mijloc principal al<br />
răscumpărării, N'ar fi proclamat în cuvântarea de pe munte: „fericiţi<br />
cei ce plâng". Şi n'ar fi pretins să-1 urmăm prin purtarea<br />
Calvarului vieţii noastre, adecă prin suferinţă. Au fost în deajuns<br />
aceste cuvinte rostite de învăţătorul divin, pentruca să arunce a-<br />
supra problemei durerii o lumină liniştitoare, pe care nici o filosofie<br />
n'a fost în stare s'o aprindă. Fără această reve.aţie inteligenţa<br />
umană chinuită n'ar fi putut găsi nici odată o deslegare mulţumitoare.<br />
Suferinţa nu este un rău absolut, ci relativ, dacă o acceptăm<br />
cu seninătate ca mijloc de ispăşire pentru păcat. Pentruca, durerea<br />
') Jonferinţa XXII, Quaresima 1876.
m. 7 9 CULTU&A dftfi$tWA<br />
poate să nască înflorirea unei vieţi noui, pe care numai chirurgia<br />
durerii şi căinţei o pot pregăti. In acest înţeles adânc creştinesc,<br />
durerea nu mai este un rău, nici motiv de răsvrătire, ci un binefăcător<br />
dar al Providenţei. Drumul Calvarului ne va duce la ziua<br />
învierii. Din acest motiv Pius XII, îndreptându-se omenirii care<br />
sufere, a rostit, cu accente impresionante: „Priviţi suferinţele şi<br />
chinurile voastre prin prisma durerilor Celui Răstignit, şi a celei<br />
mai inocente dintre creaturi, a Maicii Domnului, şi veţi înţelege, că<br />
potrivirea vieţii noastre cu a Fiului lui Dumnezeu, Regele durerilor,<br />
este calea cea mai sigură şi mai măreaţă pentru a ajunge la<br />
cer şi Ia biruinţă. Nu priviţi numai spinele durerii care vă chinuie<br />
şi vă face să suferiţi, ci priviţi şi la meritul care ţişneşte din suferinţă<br />
şi care odrăsleşte ca o floare pentru cununa cerească; şi<br />
veţi primi cu ajutorul lui Dumnezeu curajul şi tăria acelui eroism<br />
creştinesc, care este în aceeaşi vreme jertfă şi isbândă şi pace<br />
care întrece orice aşteptare; eroism pe care credinţa voastră are<br />
tot dreptul să-1 ceară dela voi"»).<br />
Incheere.<br />
Aceste fragmentare consideraţiuni, expuse în mod general şi<br />
incomplet, îşi găsesc aplicarea şi în istoria sbuciumatâ a zilelor<br />
noastre. Istorie, care se scrie cu sânge şi sacrificiu. In ciocnirea<br />
crâncenă şi dramatică a armelor ucigătoare şi a ideologiilor neîmpăcate,<br />
Providenţa e prezentă. La prohodul lumii vechi, care se<br />
prăbuşeşte de isbiturile necruţătoare ale violenţei măcelului sângeros,<br />
Pronia divină asistă şi veghează. Dumnezeu operează în<br />
chip nevăzut în acest răsboiu; nu în sensul că l-ar fi intenţionat,<br />
ci în sensul că l-ar fi putut împiedeca, ori odată început, i-ar putea<br />
pune capet. Şi dacă totuşi a îngăduit deslănţuirea furtunei şi continuarea,<br />
să fim încredinţaţi că a avut motive suficiente. Să fim<br />
apoi siguri că aceste motive sunt drepte, pentrucă sunt divine, şi<br />
urmăresc un plan pe care acum nu suntem în stare să-1 cuprindem.<br />
Bunătatea, însă, iubitoare a Providenţei faţă de omenire, merită<br />
întreaga şi nelimitata noastră încredere. Să credem fără şovăire,<br />
scrie Mondrone: că nimic nu scapă Providenţei, că nimic nu<br />
se întâmplă fără prevederea, voinţa şi permisiunea lui Dumnezeu,<br />
care îndreaptă totul spre realizarea planului şi scopului suprem;<br />
că aceste ţeluri superioare le obţine în chip infalibil, deşi permite<br />
uneori ca nedreptatea şi impietatea să-aibă în aparenţă câştig de<br />
cauză. Că adeseori se serveşte de cei răi şi păcătoşi pentru a<br />
') Cfr, Pius XII Cuvântarea despre Providenţă, din 29 Iunie 1941.<br />
3
3?0 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 7-4<br />
pedepsi indivizi şi neamuri, şi pentru a Ie da prilej de expiere a<br />
propriilor rătăciri individuale şi sociale. Că deşi ni se par atât de<br />
nepotrivite şi simple aceste instrumente de ispăşire, totuşi ţintesc<br />
spre un plan de mântuire; că în sfârşit la momentul potrivit încetând<br />
suferinţa ne vom da bine seama, că acea mână nevăzută a<br />
Providenţei, care se părea că lucrează împotriva noastră, a lucrat<br />
cu înţelepciune pentru noi.<br />
De aceea, pe cât ni se par de necuprinse planurile Providenţei,<br />
pe cât sunt de vijelioase forţele ce s'au deslănţuit, pe cât este<br />
de greu drumul de parcurs şi întunecat orizontul, pe atât încrederea<br />
în Dumnezeu să fie mai puternică, El vede toate, e puternic<br />
şi milostiv. Ceasul dreptăţii sale se apropie. Biruinţa măririi<br />
sale şi mântuirea oamenilor sunt în mâna Providenţei. După potolirea<br />
furtunii vor apare zările bunei înţelegeri şi a păcii după care<br />
se mistue sufletul chinuit al neamurilor. Pentru a grăbi însă împlinirea<br />
decretelor Providenţei, să ne dăm şi noi generos concursul<br />
faptelor bune, rugilor calde şi jertfelor curate.<br />
SEPTIMIU TODORANU
CHINURILE NAŞTERII CELEI DE R<br />
DOUA<br />
— SAU: SPOVEDANIA UNUI CONVERTIT *) —<br />
Alte aspecte din viaţa petrecută la Maria-Laach<br />
Eram deja de câteva zile sosit la Maria-Laach, când ajunse<br />
acasă din călătorie Stareţul ei, Abatele Dom Ildephdns Herweghen.<br />
îndată după sosire am şi fost primit de dânsul in camera sa de<br />
lucru.<br />
De statură mijlocie, în vârstă cam de 60 ani, Părintele Abate<br />
îmi apăru ca un om deosebit de afabil, de-o bunătate şi fineţă ce<br />
iese din comun. Om superior, sufiet mare şi nobil, înzestrat cu o<br />
cultură vastă, doctor în teologie şi filozofie, vorbeşte — afară de<br />
limba sa maternă germană —la perfecţie limba franceză şi engleză<br />
şi, pe cât am putut afla, şi italiana. Latineşte şi greceşte se exprimă<br />
cu uşurinţă, atât în vorbire cât şi în scris. E înzestrat cu o putere ;<br />
de muncă extraordinară, ţinând uneori trei, ba chiar şi patru<br />
conferinţe publice la zi, fără a-şi neglija câtuşi de puţin liturghia<br />
sa zilnică, oficiul canonic şi alte îndatoriri, ce le are în calitate de<br />
superior.<br />
Părintele Abate e un mare admirator al stilului bizantin atât<br />
în pictură, cât şi în celelalte opere de artă. Era la Maria-Laach o<br />
Academie monastico-Iiturgică, pe care, pe lângă cei trei studenţi<br />
germani, 2 americani, un austriac şi un spaniol, o frecventam şi eu.<br />
Prelegerile se ţineau în limba germană şi latină, iar exerciţiile de<br />
seminar în limba germană şi franceză. In conferinţele sale ţinute<br />
la aceasta academie, părintele Abate vorbea cu un elan impresionant<br />
despre arta bizantină, scoţând în evidenţă deosebirea dintre<br />
aceasta artă şi cea apuseană. Curentul de artă apuseană tinde să<br />
coboare pe Dumnezeu la oameni, de aici formele prea vii şi prea<br />
omeneşti ale sfinţilor. Arta orientală însă tinde să ridice pe om la<br />
Dumnezeu; de aceea pictorii orientali zugrăvesc pe sfinţi slabi,<br />
uscaţi la trup şi foarte austeri, mai aproape de îngeri, decât de<br />
oameni.<br />
După prima întrevedere avută cu Părintele Abate, au urmat<br />
şi altele, în cursul petreccrei mele la Maria-Laach. 5'a interesat<br />
*) Vezi .Cultura Creştină» Nr. 4-6 4in 1943.<br />
3*
GtJLfURA <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 7-9<br />
despre viaţa religioasă dela noi, despre călugări şi mănăstiri, despre<br />
artă şi directivele noi ale vieţii culturale. îmi făcea impresia,<br />
că stau de vorbă cu un al doilea Abate Zworal, cu aceeaşi admiraţie<br />
şi iubire faţă de poporul român. Intre altele am adus în discuţie<br />
şi unirea cu biserica Romei, stăruind mai ales asupra dragostei<br />
frăţeşti, singura, care poate duce la aceasta unire. Dânsul<br />
şi-a exprimat speranţa, că, desigur românii, ca poporul latin, vor<br />
fi cei dintâi, cari se vor uni cu Roma. M'a întrebat nu odată, dacă<br />
sunt bine plasat în arhondaric, dacă îmi place camera, ori aş dori<br />
poate să o schimb cu alta mai încăpătoare; dacă mă împac cu<br />
masa, cu regulele monastice, cu oficiile din biserică, etc.<br />
îşi făcea o grijă deosebită din aceea, să nu fiu stânjenit în<br />
devoţiunile mele particulare şi mai ales în slujirea zilnică a sfintei<br />
liturghii după ritul meu, căci credea, că şi la noi preoţii sunt ţinuţi<br />
să slujească liturghie zilnic. Voia să-mi satisfacă pe încetul şi a-<br />
ceastă foarte delicată nevoe. Eu însă niciodată n'am îndrăznit să<br />
cer aşa ceva. Mi se pare, că a întrebat chiar la Roma, despre a-<br />
ceastă posibilitate şi că deacolo a primit un aviz favorabil. Intr'o<br />
zi m'a anunţat că în curând îmi va pune la dispoziţie o încăpere<br />
într'o locuinţă în afară de incinta mănăstirei, spre a fi transformată<br />
în capelă ortodoxă română... Acolo voiu putea să-mi fac<br />
liturghia oridecâteori voi dori... Văzând această bunăvoinţă, am<br />
îndrăznit să cer ceva şi mai mult şi anume: să permită şederea<br />
în Măria Laach, a unui diacon ortodox, cu care m'aş fi putut ajuta,<br />
atât la slujbă cât şi la studii. Şi acest diacon era deja pregătit,<br />
aştepta doar răspunsul dela mine.<br />
Cu acelaş suflet larg Părintele Stareţ a binevoit a-mi aproba<br />
şi cererea aceasta. In două săptămâni părintele diacon a fost şi el<br />
la Măria Laach, încă înaite de deschiderea cursurilor. In capela<br />
noastră ortodoxă n'am putut sluji până după sărbătorile Crăciunului.<br />
Atunci am adus dela Baden veşminte şi sfinte vase, şi aşa<br />
am slujit în fiecare Duminecă şi serbătoare. Vin şi prescuri ne<br />
furniza mănăstirea, cu aceeaş bunăvoinţă.<br />
Această ţinută atât de afabilă şi generoasă din partea bisericii<br />
catolice, faţă de care eu eram în disidenţă, a făcut o adâncă<br />
şi foarte durabilă impresie asupra mea. Sbuciumul sufletesc a reînceput.<br />
Tainicul glas de chemare, care mă învita să întru în sânul<br />
bisericii catolice, îl auzeam tot mai respicat şi mai viu.<br />
Sub influinţa acestui sbucium sufletesc — cu adevărat chinuri<br />
de naştere de a doua oră — m'am pus din nou să studiez.<br />
Având la dispoziţie cheia bibliotecii, am cercetat mai cu seamă<br />
cărţi de istorie, cari tratează despre schismă şi cărţi de hagio-
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 373<br />
grafie. Aici am avut în sfârşit toate datele referitoare la schismă<br />
şi am constatat şi mai clar, cine a fnst marele vinovat. Am consultat<br />
în acest scop pe Cezar Baronius, pe Rohrbacher, pe Tillemont<br />
şi pe Jean Darras. După ce am văzut şi scrierile lui Leon<br />
Allatius şi Scolarius, autori greci, şi mai ales după ce am descoperit,<br />
că Cerulariu a avut şi crime grosiere în timpul patriarhatului<br />
său, am înţeles în sfârşit, că acel patriarh a fost născut să fie<br />
patriarhul greşelei şi al schismei şi că nu dela Dumnezeu a fost<br />
el inspirat să facă aceasta faptă. Am început din nou a fi îngrijorat<br />
asupra răspunderii, pe care o am pentru sufletul meu, înţelegând<br />
că de acum înainte nu-mi este permis să mai rămân în<br />
schismă, căci bunul Dumnezeu a făcut lumină deplină în sufletul<br />
meu, ca să cunosc adevărul asupra schismei şi să văd limpede<br />
calea, pe care trebue să merg, care nu este alta, decât întoarcerea<br />
la sânul sfintei biserici catolice. Şi momentul conversiunii<br />
mele îl socoteam deja sosit. îmi ziceam: „Mă aflu într'o mănăstire<br />
catolică, pe un teren solid: de ce nu mi-aş face trecerea chiar<br />
aici? Acestea erau gândurile ce mă frământau ziua şi noaptea.<br />
Simţiam nevoia unei comunicări sau chiar spovedanii. Părintele<br />
diacon, fiind sondat de păreri, l-am aflat departe de ceeace presupuneam<br />
eu. El era de partea acelor ce aşteaptă o unire colectivă.<br />
Pentru mine însă această operaţiune părea prea îndepărtată şi prea<br />
fictivă; îmi trebuia ceva mai practic şi mai accesibil şi de îndată.<br />
Am scris părintelui Heitz la Haguenau; l'am rugat să vie să-mi dea<br />
sfat, ce anume trebue să fac. Părinţilor din mănăstire nu îndrăzneam<br />
să le spun, până nu aş fi cunoscut avizul celui ce pentru<br />
mine figura oarecum ca martor şi ca confesor. Părintele Heitz a<br />
venit şi m'a ascultat cu mult interes; dar şi el a fost de părerea<br />
că nu ar fi potrivit să fac trecerea chiar aici. S'a străduit mult<br />
până m'a putut convinge să mai aştept.<br />
Pare un lucru prea nechibzuit şi lipsit de tact, zicea el, ca^ eu să<br />
fac acest pas acum, când încă figuram ca însărcinat cu o misiune a<br />
bisericii ortodoxe române, în calitate de preot al Capelei Sturza. Am<br />
renunţat, mai ales că şi părintele diacon era de aceeaş părere.<br />
Am închis ochii şi am zis: Tu vezi, Doamne, că am toată bunăvoinţa<br />
şi sunt gata să sacrific toate pentru a fi în sânul Bisericii<br />
Tale; dar dacă n'a sosit încă timpul, fie voia Ta, numai nu mă<br />
lăsa, Doamne, să pierd harul câştigat aici, ci să-mi pot face datoria<br />
deplină. — Dumnezeu mi-a şi trimis într'adevăr darul liniştei<br />
după această sbuciumare sufletească.<br />
Am început să mă ocup din nou cu chestiunea mea dela<br />
Baden. Am scris scrisori şi memorii către Ministrul nostru dela
374 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 7 6<br />
Berlin; am scris din nou şi Preşedintelui Eforiei Sturza la Baden.<br />
arătându-i desavantagiile, ce le produce Eforiei opunânduse voinţei<br />
testatorului şi Mitropolitului Moldovei; am făcut numeroase<br />
adrese la Iaşi. O parte din acestea le-am expediat din Ştrassburg<br />
încredinţându-le poştei franceze, căci mă temeam, ca să nu cenzureze<br />
autorităţile germane apelurile mele disperate. Cu toate<br />
acestea, nu am putut avea răspunsul Mitropoliei până la 1 Martie.<br />
Am trimis o scrisoare şi Preacuvioşiei S8le Arhimadrit Iultu Scriban,<br />
arătând tot ce am făcut până în ultimul moment.<br />
Intre timp, profitam de ocazie, că aveam liber acces la bibliotecă,<br />
şi am cercetat, vreme de 7 luni, o mulţime de cărţi, cari<br />
aveau oarecare interes pentru chestiunile ce mă preocupau, şi în<br />
special pentru chestiunile româneşti, îmbogăţindu-mi bagajul cunoştinţelor<br />
cu o mulţime de note foarte interesante.<br />
Colegii dela Academie făceau dese excursii, la dari nu arareori<br />
participam şi eu. Odată am fost pe muntele sfânta Genoveva?<br />
Cine nu ştie de povestirea tristă a sfintei Genoveva de Brabant.<br />
întâmplarea făcuse că mă aflam tocmai pe locurile unde a fost<br />
surghiunită. I-am vizitat peştera, în care a trăit ca o singuratică<br />
împreună cu copilaşul ei Benoni. — In vale este o biserică veche,<br />
în care se zice că a fost îmormântată ea şi soţul ei.<br />
Orăşelul medieval Mayen, are împrejur mari cariere de piatră.<br />
Aici există încă vechiul castel'a ducelui de Brabant şi turnul în<br />
care a fost închisă Genoveva. In interiorul Castelului este un muzeu,<br />
care se poate vizita de oricine. — Castelele sunt lucruri prea<br />
obicinuite în Renania. După cum sunt mănăstirile în judeţul Neamţ,<br />
sămănate la cel mult 2 ore de drum una de alta, aşa sunt aici<br />
castelele marilor familii de prinţi şi electori. Lângă Andernich am<br />
vizitat orăşelul Neu-Wied, locul de origină al Reginei Elisabeta.<br />
Să lăsăm însă la o parte frumuseţile poziţiilor renane, căci<br />
nu acestea sunt subiectul prezentei lucrări. Viaţa mea în mănăstire<br />
se scurgea liniştit şi plăcut. După o lună de zile mă obişnuisem<br />
deja cât se poate de bine cu muzica gregoriană şi cu liturghia<br />
benedectinilor. La sărbători mari se observă şi la ei, ca şi<br />
Ia Sfântul Munte şi Ia Neamţu, o mare desfăşurare de pompă, cu<br />
slujbe solemne, cu participanţi număroşi. Liturghia latină, aşa cum<br />
se face la Măria Laach, e foarte frumoasă şi înălţătoare şi nu arareori<br />
are apropieri mari de liturghia orientală.<br />
Marea solemnitate de Naşterea Domnului din noaptea de Crăciun<br />
m'a copleşit cu totul. Oficiul liturgic din noaptea aceea nul<br />
pot uita niciodată. II consider însă mai strălucit decât tot ce am văzut<br />
la ortodocşi pe la catedrale şi pe la mănăstiri, II consider, în ar»
Kt. 7-9 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 3?5<br />
monie, în muzică şi în decor, mai frumos decât o bucată de operă;<br />
iar în ce priveşte spiritul evlaviei, mai presus de orice cuvânt. îmi<br />
pare rău, că aceste pagini prea restrânse nu-mi permit să descriu<br />
detailat întreg acest frumos oficiu liturgic, care desigur numai la<br />
o mănăstire ca Măria Laach, cu o academie liturgică pe lângă ea,<br />
se poate vedea. Eu şi Păr. Diacon am fost transportaţi sufleteşte<br />
de cele esperiate şi ne-am socotit foarte fericiţi, că am avut loc<br />
rezervat la acea mare solemnitate, căci biserica era arhiplină de<br />
credincioşi.<br />
S'au săvârşit apoi şi alte solemnităţi monahale, în ordinea cro<br />
nologică: Sărbătoarea celor Trei Crai (6 Ianuarie), Praznicul făcliiilor<br />
(2 Februarie), Patronul Ordinului (14 Martie) şi în urmă<br />
serbarea onomasticei Abatelui (23 Ianuarie) care a fost din partea<br />
comunităţei o mare risipă de manifestări de dragoste faţă de marele<br />
lor Avă.<br />
Am putut vedea manifestându-se aşa dar tot spiritul lor şi toate<br />
mortificările şi nevoinţele lor ascetice. Din toate acestea am putut<br />
vedea clar, prin propria mea constatare, că monahismul apusean<br />
e într'adevăr foarte cuvios, e mărinimos, e cult, e nobil, e iubitor<br />
de fraţii lui orientali, e ospitalier, e conştiencios de chemarea lui<br />
înaltă; şî în sfârşit, că viaţa lui e foarte asemenea călugărismului<br />
din timpul sfinţilor Părinţi.<br />
Astfel am petrecut toată iarna aceea în Maria-Laach, în constatări<br />
peste constatări fericite şi îndemnătoare la unire cu tot<br />
sufletul şi cu tot cugetul.<br />
Această fericire îmi fu însă întunecată către sfârşitul ierneî,<br />
prin trista veste primită dela Iaşi, că bunul meu părinte sufletesc,<br />
speranţa şi ocrotitorul convingerilor mele, Monseniorul Qabor, s'a<br />
dus către Domnul. Lovitura era destul de grea, pentruca în mâna<br />
lui îmi aveam încredinţat tot succesul planului de lucru, ce Irebuia<br />
să încep îndată după întoarcerea în Ţară.<br />
Am mai stat în Maria-Laach până la jumătatea lui Aprilie ca<br />
să asist şi la praznicul Sfintelor Paşti. Am văzut astfel impresionantele<br />
ceremonii ale săptămânei Patimilor, cari mi-au părut<br />
nu tocmai îndepărtate de ceremoniile noastre bizantine. Slujba învierii<br />
însă s'a slujit în Sâmbăta Mare la amiază, după o datină<br />
din evul mediu, şi astfel în noaptea de Paşti, nu a existat nici o<br />
ceremonie, decât dimineaţa în prima zi de Paşti — liturghie solemnă.<br />
— Aşa fiind, am putut constata că dacă Crăciunul e o sărbătoare<br />
mai strălucit sărbată în Apus, in schimb Pastile sunt mai<br />
Strălucit serbate în răsărit.<br />
Ceeace facem noi la Bobotează cu sfinţirea apei în aghiaz-
376 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ Nr. 7 9<br />
matar, în anafară de mănăstire, săvârşesc benedectinii (şi toţi latinii)<br />
în Sâmbăta sfântă, săvârşind o solemnă sfinţire de apă, ca<br />
şi pentru botez, — obiceiu rămas din veacurile prime, când catecumenii,<br />
pregătiţi în timpul postului mare, se botezau cu miile în<br />
aceasta zi. Un loc important are şi ceremonialul Sâmbetei mari la<br />
sfinţirea focului sacru — cu un ceremonial asemănător celui al<br />
Grecilor dela Sf. Mormânt cu aşa numita Lumina dela înviere.<br />
Plecarea din Maria-Laach<br />
încă înainte de sărbătorile sf. învieri, într'o zi ne pomenirăm<br />
cu vizita Ia Maria-Laach a Arhimadritului ortodox bulgar Filaret<br />
Atanasof, fost secretar al sf. Sinod bulgăresc, însoţit de părintele<br />
Heitz din Haguenan'). El se afla la Strassburg la studii, împreună<br />
cu alţi mulţi clerici orientali, pe lângă facultatea teologică catolică<br />
de acolo. Cu părintele Atanasof mă cunoscusem la Strassburg,<br />
şi eu însumi îl invitasem să vie pe la Baden, sau chiar la Maria-<br />
Laach. Vizita lui a fost o surpriză plăcută pentru noi şi pentru părintele<br />
Abate. El a rămas foarte impresionat de tot ceeace a putut<br />
vedea la Maria-Laach în cele câteva zile, cari le-a petrecut ca<br />
oaspe de mare cinste, în confortabilul arhondaric al mănăstirei.<br />
Părintele Atanasof avea planul să meargă în Belgia, la Amay,<br />
ca să vadă şi pe benedectinii unionişti de acolo. Cum eu aveam<br />
de gând să plec iarăş la Baden, am acceptat propunerea dânsului<br />
să-1 însoţesc, făcând ruta peste Belgia, şi astfel am putut vedea şi<br />
vestita mănăstire dela Amay cu călugării ei.<br />
Acum a sosit vremea să-mi iau rămas bun dela Părintele<br />
Stareţ şi dela frăţime. Stătusem aproape 7 luni de zile ca oaspe<br />
cn totul gratuit. Cu regret mă despărţeam acum de fraţii şi părinţii<br />
chinoviei, cari pentru mine au fost mari binefăcători. Plecam din<br />
Maria-Laach, ducând cu mine în suflet cele mai bune amintiri, pe<br />
cari nu le voi uita niciodată; şi mai presus de toate duceam cu<br />
mine o conştiinţă pătrunsă de convingerea celui mai curat adevăr.<br />
Vizitarea interesantei mănăstiri a benedictinilor unionişti dela<br />
Amay, era o veche dorinţă a mea. Ne-am luat vizele dela consulul<br />
belgian dela Colonia, care auzind de scopul călătoriei noastre,<br />
ne-a scutit de taxa la care, atât eu cât şi Părintele Atanasof, am<br />
fost foarte mişcaţi de aşa bunăvoinţă. De altfel ori unde am mers<br />
în Belgia, atât clerul cât şi funcţionarii civili şi lumea, ni-au arătat<br />
o atenţie deosebită. Ne cunoşteau că suntem din orient, după îmbrăcămintea<br />
noastră în rase largi orientale.<br />
') Actualimente Mitropolit al Loveţului, în Bulgaria de Nord,
m 7-9 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 377<br />
La Amay am fost primiţi foarte bina de părinţii ostenitori ai<br />
unirei. I-am aflat oficiind dupăcinarul în limba greacă, în capela<br />
orientală. A doua zi am asistat la Utrenie şi la Liturgie tot aşa<br />
de frumos slujite ca şi la sfântul Munte. Părinţii de aici, în număr<br />
de aproximativ 20, sunt împărţiţi în două cete. O parte aparţin ritului<br />
latin şi oficiază în capela latină, şi o parte de rit răsăritean.<br />
Ca limbă liturgică în capela orientală, ei au adoptat şi greaca şi<br />
slava, o săptămână greceşte şi o săptămână slavoneşte. Mai toţi<br />
aceşti părinţi au studii serioase făcute la Roma în Institutul Oriental,<br />
cât şi în orient, la faţa locului, unde au călătorit şi au cunoscut<br />
lucrurile mai înainte de a le pune in practică. Pe părintele Beauduin,<br />
cu părere de rău nu l-am putut afla aici. Era într'o misiune<br />
la Paris. Am fost, primit de Părintele Dom Petru şi Dom Michel<br />
Swartz, care a fost câţiva ani în Bucureşti. Am discutat asupra<br />
unirei bisericilor în general, însă mai mult am discutat în privinţa<br />
ritului bizantin şi a unificărei lui.<br />
De aici ne-am dus la mănăstirea Mont-Cezar din oraşul Louvain,<br />
o mănăstire nou înfiinţată, dar cu mare vază, fiind în mare<br />
apropiere de bătrâna universitate catolică aşa de celebră a Louvainului.<br />
In acest oraş am vizitat o mare bibliotecă ce are peste<br />
un milion de volume, aşezată în centrul oraşului, într'o clădire<br />
foarte frumoasă, donată din partea poporului american, pentru locuitorii<br />
acestui oraş, ruinat în parte, de armata germană, în timpul<br />
războiului din 1914. La Mont-Cezar am admirat aceiaş bună ordine<br />
şi aceiaşi disciplină în personalul monastic, ca şi la Maria-<br />
Laach şi ca şi la Amay.<br />
De aici ne-am dus la Bruxelles voind să facem o vizită Episcopului<br />
rus. Alexandru; însă neaflându-1, am întors călătoria spre<br />
Namurs. Aici m'am despărţit de bunul meu tovarăş de drum. Sfinţia<br />
sa urmându-şi drumul prin Luxemburg la Strasburg, iar eu urmând<br />
a mă reîntoarce la Amay, pentru o seară; iar a doua zi să<br />
plec la Baden-Baden. In această vizită în Belgia m'am întărit şi<br />
mai mult în convingerile mele referitoare la împăcarea cu Roma<br />
catolică.<br />
Bunul Dumnezeu mi-a dat graţii peste graţii, pentru a vedea<br />
tot ce e de nevoie şi pentru a studia tot ce este de studiat, la<br />
faţa locului, pentru ca în ziua cea hotărîtoare, pe care o va aduce<br />
El cu înţelepciunea Sa, să nu-mi rămână gândul sau sufletul încurcat<br />
cu neînţelegerea vreunui lucru, sau cu vreo nedumerire. Nu<br />
sunt vrednic să mulţumesc lui Dumnezeu pentru toate câte a făcut<br />
pentru mine!...<br />
Aşadar am ajuns din nou, după un restimp lung de 7 luni,
378 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Wt. 7-9<br />
la Baden-Baden, în vederea luării în seamă a Bisericii Sturza.<br />
Preotul rus însă s'a ţinut dârz şi de data aceasta, cu toate că acum<br />
primise poruncă scrisă din partea Mitropolitului Moldovei să nu<br />
mai îndrăznească să se amestece la Biserica română. Dar el aranja<br />
în favorul său lucrurile cu şeful epitropiei, care avea în mână întreaga<br />
fundaţia. întrebând pe dl Ministru Ia Berlin, ce e de făcut,<br />
d-sa îmi dădu sfatul că âr fi bine să nu mai stărui şi să mă reîntorc<br />
în ţară şi dacă Mitropolitul nu înţelege să-mi trimită nici<br />
măcar o mică sumă de bani pentru voiaj, d-lui e gata să mi-o<br />
avanseze din buzunarul său, numai să mă declar odată pentru a<br />
pleca din Baden, din faţa unei situaţii aşa de turburi. Se temea<br />
să nu ajungem la oarecari certe scandaloase cu preotul rus şi cu<br />
epitropii. De fapt, în fundul sufletului meu, e'u încă eram de aceaşi<br />
părere. I-am mulţumit d-lui ministru, înştiinţându-1, că am scris<br />
despre aceasta Mitropolitului. Dar, cum ştiam că răspunsul va veni<br />
poate iar peste 5—6 luni, am profitat de ocazir plecărei în ţară a<br />
părintelui diacon, fostul meu tovarăş la Măria Laach, pentru a-1<br />
ruga să se ducă sfinţia sa personal la Mitropolitul Moldovei, şi<br />
să-i spună situaţia, şi să-mi dea o telegramă din Bucureşti despre<br />
ce ar fi bine să fac.<br />
In fine, după 7 zile, telegrama a sosit cu porunca Mitropolitului,<br />
să mă întorc acasă. Am scris în aceeaş zi d-lui Ministru la<br />
Berlin, că primesc repatrierea. Burgmaistrul din Baden mi-a plătit<br />
drumul până la Berlin, de bucurie că scapă de mine. Tot aşa se<br />
bucura şi preotul rus. Numai capela românească părea tristă, pentru<br />
că nu am putut să o smulg din manile celor ce o înstrăinaseră.<br />
Aceasta era şi jalea mea. Mi-am făcut bagajul şi am plecat în ţară.<br />
Repatriat, din nou la Neamţ, apoi la schitul Icoana<br />
îndată ce am ajuns la Iaşi, m'am prezintat Mitropolitului spre<br />
a-i raporta cum stau lucrurile cu Capela Sturza din Baden. Aveam<br />
să-i explic multe chestiuni şi în urmă să-i cer desărcinarea din<br />
postul de preot al acestei biserici, care pentru mine n'a fost decât<br />
o grea încercare. Mitropolitul părea cu totul lipsit de interes faţă<br />
de situaţia acestei biserici şi nu prea avea plăcere să mă asculte.<br />
Nu mi-a spus nici că am făcut bine ce am făcut, nici că am făcut<br />
rău. Nici nu m'a întrebat cu ce am trăit, de unde am căpătat atâta<br />
vreme subsistenţă .. nimic... nimic... Astfel am rămas ca al nimănui.<br />
Mai întâi de toate îmi trebuia să stau şi eu sub un adăpost,<br />
Să am o subsistenţă, măcar de-ar fi fost să mă trimită în vre-o
I Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 379<br />
\ mănăstire. Nimic. Noroc de părinţii monahi slujitori la catedrală<br />
i şi in special de Părintele Ghervasie, marele eclasiarh, cari m'au<br />
f ajutat cu cele de nevoe traiului pentru vreo două săptămâni, cât<br />
| am aşteptat din partea mitropolitului vre-o deciziune oarecare pen-<br />
\ tru aranjarea situaţiei mele.<br />
§ Răceala mitropolitului o găseam întrucâtva bună, căci dacă<br />
? el m'ar îi primit părinteşte nu m'aş îi putut hotărî să-1 părăsesc<br />
aşa uşor.<br />
In timpul acesta eu însă n'am stat degeaba, ci am compus<br />
un voluminos memoriu, scris la maşină, cuprinzând toate chestiunile<br />
Capelei Sturza, gândindu-mă, ca nu cumva trecând la Biserica<br />
Catolică, mitropolia să aibă nevoie de ceva informaţii asupra<br />
acestei chestiuni şi să nu aibă posibilitatee să mi îe ceară.<br />
Memoriul l-am depus în mâinele Mitropolitului.<br />
Neavând nici un rol pe lângă mitropolie, şi văzând că se a-<br />
propie hramul mănăstirei Neamţu, m'am hotărît să mă duc până<br />
acolo. Nutream speranţa, că acolo în mănăstirea, în care oricând<br />
mă socoteam acasă, voi putea găsi o mică ocupaţie, o ascultare,<br />
fie Ia biserică, fie la tipografie. Mai nutream şi dorul de a mă retrage<br />
pentru câtva timp în singurătatea schitului izolat şi pustnicesc<br />
dela Rusu, schitişorul Icoana, cale de 8 kilometri depărtare<br />
dela Mănăstirea mare, unde a fost locul dorit totdeauna de pustnicii<br />
Neamţului. Dar aceasta numai în cazul, când aş fi văzut şi<br />
acolo o răceală din partea autorităţilor, de a fi primit împreună<br />
cu fraţii ceilalţi în chinovie. Presimţeam aşa ceva, deoarece stareţ<br />
al mănăstirei se brodise a fi tocmai acelaş stareţ care în 1923 îmi<br />
poruncise să părăsesc mănăstirea în 24 de ore şi cu care după o<br />
lună ne întâlnirăm la Paris. Nu murise, cum se svonise la plecarea<br />
lui în America, ci venise şi el sănătos în patrie.<br />
Dar viaţa dela Neamţu, după ordinea văzută şi gustată la<br />
Maria-Laach, era şi firesc să nu mă mai încânte. Toate lucrurile<br />
îmi păreau pe dos şi neorânduite. îmi părea, că un blestem zace<br />
peste călugărismul şi mănăstirele noastre, şi ori cât ne-am da osteneala<br />
să ieşim din acest rău, tot mai afund ne prăbuşim. Pricepeam<br />
care are să-mi fie în curând calea, dar aşteptam să se desfăşoare<br />
evenimentele. La hramul mănăstirei a venit şi mitropolitul.<br />
Am căutat prilej ca să-i spun, că mă desărcinez pentru totdeauna<br />
de chestiunea Baden; deoarece auzeam în surdină svonul, că voeşte<br />
să-mi dea acum oarecari ajutoare, pentru ca să mă reîntorc<br />
acolo şi să rezist până la complecta îndepBrtare a preotului rus<br />
şi luarea în stăpânire a bisericei. Intre altele, i-am cerut învoirea<br />
să rămân la Neamţu şi dacă nu este posibil să fiu văzut bine în
380 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 7-9<br />
ochii stareţului, să-mi permită să stau în micul schiţişor dela Rusu.<br />
Mitropolitul mi-a aprobat, învoindu-se şi stareţul. Cu multă bucurie<br />
duhovnicească am părăsit deci într'o dimineaţă Chinovia, după<br />
serbătoarea hramului, apucând drumul pustiei celei atât de dorite,<br />
spre ţinta dorinţelor mele sufleteşti de a căror mângăere eram<br />
însetat.<br />
Schituleţul Icoana este aşezat într'o regiune foarte sălbatică<br />
şi foarte izolată, între muntele Rusul mare şi Pleşul, pe valea unui<br />
părău pe unde abia treci cu piciorul. Deoparte şi de alta stau ca<br />
nişte ziduri de cetăţi culmile. împădurite ale măgurilor tăcute. Numai<br />
foarte rar picior de om calcă pe cărăruia strâmtă, ce merge<br />
la schitul aşa de ascuns şi aşa de îndepărtat de lume. Un părăuaş<br />
ţâşnit dintr'o stâncă îşi murmură primăvâratic apele, trecând pe<br />
sub sprânceana răsărită a schitului, care la prima vedere îţi pare<br />
0 fantomă într'o beznă de verdeaţă, ce-ţi face frică. Pe vârful sprâncenei<br />
stă înfăşurat în mantia uitărei schiţişorul. El îţi oferă o căsuţă<br />
de lemn curată, cu masă şi scaun, o bisericuţă tot de lemn,<br />
cu o sfânta icoană a Maicei Domnului şi cu o extrem de mică<br />
curte împrejur.<br />
Schiţişorul acesta de fapt nu e prea vechiu. Abia sunt vre-o 20<br />
de ani decând un călugăr din chinovie, iubitor de pustnicie, a venit<br />
şi a petrecut aici în tovărăşia lui Dumnezeu vre-o 4 ani din viata<br />
lui, ocupându-se toată ziua numai cu psaltirea. Şi fiindcă omul<br />
sfinţeşte locul, pustnicul Iosif s'a pus pe muncă şi din o mică baracă<br />
ce exista mai înainte, a ridicat în câţiva ani schitul ce se vede.<br />
Acest pustnic trăieşte şi astăzi în Mănăstirea Neamţu, în chinovie<br />
1 s'a interzis petrecerea în schitul lui drag, deoarece pentru ca să<br />
fie monah desăvârşit, îi trebuia şi lipsirea de această mângăere,<br />
şi el s'a şi lipsit, pentru sfânta ascultare. Acest călugăr face parte<br />
din rândul călugărilor buni, care după cum am arătat, n'au lipsit de<br />
tot niciodată din această chinovie, printr'o rânduială tainică a Provedinţei<br />
Dumnezeeşti.<br />
Voiam să mă liniştesc sufleteşte aici în ascunzătoarea acestui<br />
loc, în care a fost ascunsă însăşi icoana Maicei Domnului cea atât<br />
de venerată din Biserica mare a mănăstirei, în timpul eteriei la<br />
1821, şi să-mi plâng păcatele, să mă împac cu Domnul şi să mă<br />
apropiu mai mult de El. Presimţeam că ceva are să se întâmple<br />
în curând cu mine, şi pentru orice eventualitate e bine să te pui<br />
în pace cu Dumnezeu. Găseam deasemenea necesar, ca zilele ce<br />
le voiu petrece aici în reculegere, să le întrebuinţez şi în a discerne<br />
şi mai bine chestiunea mare ce mă preocupa.<br />
De cum<br />
am luat-o la deal pe valea Rusului, m'am simţit mai
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 381<br />
aproape de Dumnezeu. El îmi dădea curaj şi mângăeri. Eram par'că<br />
îmbrăcat în Spiritul lui cel Prea Sfânt, care-mi răspundea la întrebări,<br />
mă învăţa, mă sfătuia, şi parcă-mi zice acestea: „Bine faci,<br />
fiul meu, că vrei să mă cauţi în pustie. Aici te voi odihni şi-ţi voi<br />
acorda tovărăşia mea, dar nu-mi place că eşti aşa de puţin credincios<br />
chemărilor mele care te îmbie de-atâta timp spre Biserica<br />
Mea şi spre Casa Meâ pe care ţi-am arătat-o şi ţi-am descoperit-o<br />
în modul cel mai clar... Aleargă în pustie, reintră în chinovie,<br />
aleargă în lumea întreagă, tu eşti sortit de mine ca tot acolo, unde<br />
voesc Eu. să ajungi şi numai acolo să-ţi afli adevărata pace... Ce<br />
poţi tu contra voinţei mele?? Ce pot munţii aceştia păduroşi, sub<br />
care vrei să te ascunzi, pentru a te face să nu vii degrab în calea<br />
care te vreau? Sapă aceasta adânc în mintea ta: Te vreau împăcat<br />
cu catolicitatea, cu orice preţ... Dacă te vei feri, vei deveni<br />
tot mai nefericit, pentrucă a venit vremea Mea... Dar eu la acestea<br />
răspundeam ca un puţin credincios şi ca un mizerabil şi josnic: Nu<br />
cred Doamne, că a venit vremea. încă nu mi s'au arătat semne<br />
suficiente. Vreau să văd că tu îmi faci atâta silă, ca să nu mai<br />
pot afla nici între fraţi nici între munţi, unlocuşor, unde să-mi plec<br />
capul. — Vreau să văd că înşişi fraţii mei mă pismuesc şi mă silesc<br />
Ia pasul acesta, vreau să văd, că chiar şi lucrurile neînsufleţite<br />
îmi stau împotrivă I — Vreau mai multe semne Doamne!...<br />
Ce bună este singurătatea! Monahul scapă în sânul ei, ca un<br />
copil Ia sânul maicii sale... Dar mai cu seamă cei sdrobiţi la<br />
inimă şi biruiţii vieţii, îşi află în ea totdeauna vindecare. Măria<br />
Egipteanca, păcătoasă fiind, la ce sfinţenie şi pace a ajuns după<br />
o lungă petrecere în singurătate! Ea s'a făcut asemenea cu îngerii.<br />
Ajungând în muntele Rusu, trei zile nu m'am arătat nimănui<br />
şi nu am vorbit decât cu Domnul, în psalmi şi rugăciuni, cât am<br />
putut. Numai când am văzut, că abia mă târăi de slab, m'am hotărît<br />
să cobor la schit şi să cer o coajă de pâne. Nu ar trebui să<br />
descoper aceste lucruri intime ale sufletului meu, dacă nu m'ar<br />
îndemna conştiinţa să le divulg, pentruca să cunoască şi alţii, prin<br />
câte şi cât de grele frământări sufleteşti a trebuit să trec în drumul<br />
meu spre catolicism.<br />
In ziua patra, am slujit sfânta liturghie la schit, având din<br />
aceasta o mare muluţmire sufletească. Am început să împărtăşesc<br />
felul de viaţă al celor doi părinţi şi doi fraţi monahi din schit.<br />
M'am supus celui mai mare dintre ei şi mi-am cerut ascultare,<br />
adecă să fiu trimis la lucru, şi am început a mă obişnui cu totul<br />
cu acest nou mod de viaţă, atât de liniştit şi plin de pace, încât<br />
nu l-aş fi schimbat pe nici o amăgire a lumii deşarte.
382 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr 7-9<br />
Conştiinja mă îndeamnă să mai fac aici o destăinuire de natură<br />
mai intimă, chiar şi cu riscul de a fi ironizat de alţii. In acest<br />
mic schit am avut două visuri, cari au lăsat impresie adâncă şi<br />
durabilă asupra mea, deci trebue să le socotesc ca venite dela<br />
Dumnezeu. într'o noapte, pe când dormeam, mi-se părea că mă aflu<br />
într'o biserică măiestoasă şi foarte încăpătoare, la o slujbă mare<br />
cu sobor. Printre preoţii altarului îmbrăcaţi în odăjdii, gata de a<br />
ieşi la văhod, la «Lumină lină", mă aflam şi eu. Erau ca la 30 de<br />
preoţi, dar feţele lor nu le puteam recunoaşte, ca să ştiu anume,<br />
cine sunt. Când am ieşit în mijlocul bisericii şi am început cântarea:<br />
„Lumină lină", deodată am văzut feţele strălucitoare ale<br />
preoţilor şi am rămas mişcat foarte, constatând, că concelebranţii<br />
mei erau preoţi din toate seminţiile pământului, din toate rasele<br />
omenirii, dela negrii şi pieile roşii până la chinezi şi japonezi. Dintre<br />
preoţii albi, am recunoscut numai pe unul. Era părintele Anton<br />
Qabor, bunul meu consfătuitor care se bucura nespus de mult, că<br />
mă vedea în acel sobor. Tot aşa şi ceilalţi se bucurau, deşi nu-mi<br />
grăiau nici un cuvânt. Atunci am început să mă bucur şi eu şi să<br />
fraternizez din toată inima cu cei împreună celebranţi. Şi-am auzit<br />
un glas venind ca şi de sus, care-mi şoptea: „Vezi, câtă fericire<br />
e să slujeşti in sobor cu preoţii Bisericei a toată lumea!" Atunci<br />
m'am trezit şi ani început să-mi dau seama de rostul şi alegoria<br />
visului. Era vorba de soborul a toată lumea al bisericei universale,<br />
al Bisericei catolice, unde părintele Gabor, desigur, mă aştepta să<br />
întru. Impresia era profundă.<br />
Apoi iarăş am adormit şi în curând am visat alt vis, de data<br />
aceasta înspăimântător. îmi părea, că aşa cum şedeam culcat pe<br />
pat în chiliuţa mea din schit, deodată am simţit o sguduire. Toată<br />
casa şi tot schiţişorul se clătina. Era cutremur de pământ. Privind<br />
pe un geam afară, am văzut cu spaimă muntele întreg, deasupra<br />
schitului, rostogolindu se spre el şi acum aşteptam cu groază să<br />
fiu strivit pentru totdeauna sub acel munte. Sgomot şi vuet mare<br />
se auzea şi mi se părea că sunt în ceasul cel din urma. Atunci<br />
par'că se făcu o rază de lumină din cer, şi din acea rază veneau<br />
către mine aceste cuvinte: „Voeşti oare să rămâi mereu aici, în<br />
acest schit, contra voinţei mele?"... Ei bine, află că nu vei putea rămânea<br />
aici contra voinţei mele; căci de te vei încăpăţina să rămâi<br />
şi să nu pleci unde Eu voesc, cu aşa moarte te voi ucide!...<br />
Scoală-te şi păşeşte fără frică pe drumul ce ţi-1 deschid... Şi sunetul<br />
acelor cuvinte mă străbătea peste toată fiinţa mea, nu numai<br />
prin urechi, ci şi prin muşchii mâinelor şi picioarelor şi prin cele<br />
dinlăuntru, dar mai ales prin inimă. Acum vedeam urgia lui Dum
Nr. 7-S <strong>CULTURA</strong> CREŞtlN 383<br />
nezeu ameninţându-mă şi nu mai puteam de frică... îmi părea<br />
rău că nu m'am supus mai înainte acestei chemări. Deodată mă<br />
trezii şi văzui, că n'a fpst decât un vis... Visul a trecut, însă cuvintele<br />
vocei auzite nu s'au putut şterge multă vreme din fiinţa<br />
mea. Desigur, era un semn destul de clar, dar omul ce nu poate<br />
pune la îndoială, când vrea? Şi apoi nu s'au înşelat atâţia sfinţi<br />
şi pustnici, crezând visurilor şi vedeniilor lor? Nu, eu nu văd în<br />
acestea visuri semnul dorit de mine!... Am rămas tot în schit.<br />
Nu m'am mişcat dela locul meu, şi nu prea aveam plăcerea să<br />
mă mişc. Mă simţeam atât de bine în singurătatea aceea!<br />
La schitul Procov<br />
Semn am dorit, şi semn mi s'a dat. Dumnezeu ştie să găsească<br />
şi alte mijloace, decât visurile, pentru a constrânge pe cei<br />
încăpăţînaţi şi insensibili, ca mine. După câteva zile primii ordin<br />
prin un frate venit din chinovie, să mă prezint numai decât la cancelaria<br />
mănăstirei.<br />
Iată ce nu puteam refuza, fără a fi calificat de nesupus ascultărei.<br />
Am şi înţeles că era ora plecărei mele, pentru totdeauna,<br />
din schitişorul Maicei Domnului, unde nu petrecusem decât doar<br />
10 zile. îmi părea rău, nespus de rău... Dar aveam acum un dar<br />
în. sufletul meu, mai mult ca la venire. Cunoşteam mai bine voia<br />
lui Dumnezeu în privinţa convertirei mele ... înţelegeam să mă las<br />
ori unde mă va duce soarta; fiind convins, că nu o soartă oarbă<br />
mă duce, ci însuşi Dumnezeu cu mâinele Sale.<br />
La Neamţu mă aştepta ordinul că trebue să plec numai decât<br />
la Iaşi la mitropolie şi deacolo unde mi se va da poruncă. Unii<br />
dintre călugări credeau că voiu reveni la mănăstire. Deşi eu îmi<br />
făceam bagajul să mi-1 iau la mine pentru orice eventualitate, cei<br />
ce mă simţeau mai aproape de sufletele lor, îmi eşiră înainte şi<br />
aproape cu deasila îmi luară geamantanul din mână. „Stai, nu<br />
pleca cu totul!... Te chiamă, dar numai până la mitropolie, aceasta<br />
nu înseamnă să-ţi ei bagajul, şi să te duci din mijlocul nostru"!<br />
Cu toate acestea eu simţeam bine, că eram de prisos în mănăstirea<br />
Neamţu, şi nu numai atât, dar eram oarecum ca un ghimpe<br />
în ochii unora. Eram în clar, că a sosit timpul să iau o hotârîre<br />
definitivă, însă pentru faptul că tot s'a mai găsit cineva, ca să<br />
mă reţie, măcar cu vorba, m'am hotărît să-mi las acolo bagajul.<br />
La Iaşi n'am aflat pe mitropolitul acasă. Dela cancelaria mitropolitană<br />
mi-au arătat că chestiunea chemărei era în legătură cu Biserica<br />
Baden. Mi-am manifestat din nou dorinţa de a nu mă mai<br />
însărcina cu o asemenea misiune.
3&4 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. ?-£><br />
Stareţul dela Neamţu, văzându-mă reîntors în mănăstire, se<br />
gândi că e mai bine să nu mă lase la liniştea mea dela Icoană;<br />
îmi găsi o însărcinare, ce desigur îşi imagina că am s'o refuz, şi<br />
aşa va scăpa uşor de mine. La schitul Procov tocmai se prădase<br />
biserica de toată argintăria, şi egumenul îşi înaintase demisia. Aici<br />
fu-i obligat de stareţul mănăstirei, în baza ascultărei, să mă prezint<br />
numai decât şi să iau în primire schitul, aşa cum se găseşte,<br />
şi să urmăresc, să descopăr pe hoţi, reparând lipsurile şi nevoile<br />
schitului, cu ceeace voiu putea. Deocamdată am ezitat, dar mi-am<br />
zis: „Dacă vrea Dumnezeu să trec şi prin Schitul Procov, înainte<br />
de a părăsi biserica ortodoxă, de ce să mă împotrivesc ? Fie voia<br />
ta Doamne!"... Eram convins că nu e mult până departe!<br />
Am primit deci ascultarea şi am urcat lada cu cărţile ce le<br />
mai aveam până în dealul Procovului... Avea să-mi fie totuşi o<br />
etapă de odihnă, dornic aşteptată, ca şi cea dela Icoana. Schitul<br />
acesta e la 4 chilometri deasupra munţilor, dinspre apus de mănăstire,<br />
într'o poiană singuratică şi foarte plăcută ochilor, mai ales<br />
în timpul de vară. Numărul membrilor conveţuitori era de abia 4<br />
călugări şi un frate. In timpul acesta a sosit şi Mitropolitul dela<br />
Iaşi în mănăstire. A confirmat numirea mea de egumen la Procov<br />
şi cu toate că unii călugări vedeau în această numire o degradare,<br />
eu o luam drept o favoare, nu de ordin material, ci de ordin<br />
sufletesc...<br />
Plecând la Procov, unii fraţi călugări voiră să mă însoţească<br />
acolo şi să petreacă în sihăstria din dealul păduros al mănăstirei.<br />
Unul din aceştia îşi ceru voie să vină imediat cu mine. L-am luat<br />
cu toată dragostea şi bunăvoinţa; nu eram eu omul, ca să resping<br />
pe cei ce voiau să se apropie de mine. Schitul avea mai<br />
multe case şi chilii goale, pentrucă personalul era puţin. De fapt,<br />
şi cele de trebuinţă traiului erau puţine: 2—3 vite mari, ceva porci,<br />
găini şi o livadă de pomi fructifieri şi un teren de cosire; însă<br />
pentru ceice doreau o viaţă de lipsă şi de privaţiuni în liniştea<br />
singurătăţii, acestea erau suficiente.<br />
Primul neajuns, ce l-am constatat venind în Procov, a fost<br />
lipsa unei vieţi comune, care să ne adune frăţeşte pe toţi la aceeaş<br />
masă. Unii îşi creşteau pe lângă casă ceva pasări, ceva porci, alţii<br />
nu ţineau nimic. Cei ce-şi ţineau ceva, aveau nevoe de slugi şi<br />
de personal din afară şi aşa nu mai puteau observa exact regula<br />
şi disciplina monahală. Asupra acestui rău aveam intenţia să mă<br />
gândesc mai întâi de toate. Fără să bănuesc ceva potrivnic, am<br />
comunicat această intenţie celorlalţi fraţi, arătându-le, cu cât e mai<br />
bună obştea decât viaţa de sine. Am comunicat această intenţie
Nr. 7-9<br />
<strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> , 'M<br />
si Metropoliei. Deocamdată se păreau a se ataşa ideilor mele. Nici<br />
prin gând nu mi-a trecut că această iniţiativă a mea ar putea întâmpina<br />
serioase împotriviri. Timp de o lună m'am străduit să repar<br />
şi să curăţ chilia, ce avea să se numească egumenie... Am<br />
dat concurs jandarmilor, cari urmăreau furtul comis, şi am cumpărat<br />
pentru nevoile schitişorului o vacă şi un cal din banii ce sau<br />
aflat în casă şi dela venitele dela biserică. Tot ce făceam, făceam<br />
în înţelegere şi cu ştirea fraţilor, cu care aveam obiceiu să mă<br />
consult, deşi ei nu răspundeau nici da nici ba. Am vorbit cu ei,<br />
ca iarba de cosire, care ne prisosea, să o vindem unui om cu<br />
11,000 lei, şi din această sumă să întocmim viaţa de obşte şi să<br />
reparăm clopotniţa, care stătea gata să cadă.<br />
Descriu acest mic amănunt pentru a arăta felul cum am procedat<br />
în administraţie, pentruca din acest amănunt aveau să apară<br />
două grave acuze asupra mea. Chiar acum după trecere, şi deci<br />
după câţiva ani de atuncia, cineva a voit să arunce asupra mea<br />
o incriminare nedreaptă, în ceeace priveşte întrebuinţarea acestei<br />
sume de bani, care de altfel n'a fost primită, afară de suma de<br />
1000 de lei ca arvună, pe care eu am depus-o împreună cu celelalte<br />
acte justificative, odată cu dimisia, în cancelaria mănăstirei,<br />
de a căreia primire păstrez şi recipisa, ca să fiu descărcat de toată<br />
răspunderea. Fiindcă omul încă nu-şi luase iarba, nu mi-a dat restul<br />
de bani până la ridicarea fânului. Dacă cei din mănăstire vor fi<br />
respectat contractul făcut de mine între schit şi om, şi dacă omul<br />
şi-a ridicat iarba, el trebuia să plătească şi restul de 10 mii lei, la<br />
caz contrar mănăstirea era datoare să-1 urmărească conform contractului,<br />
ca să plătească şi restul de bani; iar dacă mănăstirea,<br />
după demisia mea, nu va mai fi menţinut contractul, atunci trebuia<br />
să întoarcă suma de 1000 lei depuşi de mine, omului, şi să nu aştepte<br />
nici un rest. Lămuresc aceasta, pentrcă acel cineva care a<br />
ridicat această chestiune, mă acuză fără nici o dovadă, că mi-aş<br />
fi însuşit la plecare această sumă. Am prevăzut însă, că după depărtarea<br />
mea se vor arunca asupra mea calomnii, şi deaceea am<br />
avut foarte mare grijă, să nu las nici cea mai mică încurcătură,<br />
nici la Procov şi nici în celelalte însărcinări ce am avut. Aşa dar,<br />
căutam de îngrijirea schitului cu cele ce puteam şi iar începui să<br />
cred, că timpul trecerei mele în sânul Bisericei Catolice e încă<br />
departe. Presupuneam încă 2 ani la mijloc.<br />
Exista încă o împrejurare care mă făcea să tot amân conversiunea<br />
mea. Era o chestiune de ordin familiar Amândoi părinţii<br />
se aflau în viaţă. Şi-mi părea că actul meu le va face prea<br />
multă durere.<br />
4
386 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ Nr. 7-9<br />
într'o zi stam şi mă gândeam la ce s'ar putea întâmpla cu<br />
bătrârja mea mamă, la auzul vestei, că eu am trecut în sinul altei<br />
biserici, pe care ea n'a cunoscut-o niciodată. Şi cum vor veni la<br />
auzul ei tot felul de grozăvii şi de epitete defăimătoare. .. „trădătorul".<br />
.. „apostatul" ... „întrăinatul".., „papistaşul'' etc. Acestea<br />
vor costa mult pe bieţii mei părinţi în mediul în care trăesc. Dar<br />
iarăşi, gândul bun îmi aducea eminte de cuvântul Domnului din<br />
Evanghelie: „Tot cel ce nu-şi Iasă satul său, părinţii sai, fraţii săi,<br />
pentru mine, nu este vrednic de mine... Şi tot cel ce-şi va perne<br />
pe părinţii săi, fraţii săi, pentru mine... af)a-i-va pe ei!.. "De ce<br />
să mă plâng dară ? Şi oare nu zice în alt loc Domnul: Lasă morţii<br />
să-şi îngroape morţii lor... tu urmează mie!... Aşa dar gândul<br />
bun mă sfătuia să las în grija Iui Dumnezeu pe părinţi şi pe fraţi<br />
şi pe toţi cei mai aproape ai mei din sinul ortodoxiei. Dumnezeu<br />
are destulă putere ca să-i liniştească, să-i înveţe şi să-i mângae<br />
la vremea cuvenită—<br />
Eu însă, ca totdeauna, rămâneam în nehotărâre... Mai multe<br />
semne, Do?mne, mai multe!... Neamul rău ^i preacurvar semn<br />
cere, şi nu i se va da Iui fără numai semnul... Şi când gândeam<br />
acestea, iată văzui poarta schitului deschizându-se, şi două femei<br />
muntene intrând în curte... îmi părea că le cunosc ... Să fie oare<br />
în adevăr una din ele mama mea?... Ce coincidenţă minunată,<br />
tocmai când mă gândeam la dânsa!... Es înaintea lor şi în adevăr<br />
recunosc pe mama şi pe o cumnată a mea. Veniseră sărmanele<br />
pe jos deia munte, cale de 25 km. pentru .ca să mă vadă, căci<br />
auziseră, că m'am întors din streinătste şi că mă aflu în Procov...<br />
Veşnica iubire maternă pentru fii!... Poftim, oare n'aş face eu o<br />
crimă să o părăsesc pentru totdeauna şi să mă instreinez aşa de<br />
mult de ea?.., Nu, nu voiu putea face pasul, până la trecerea<br />
ei din viaţă... Mi-am primit mama, şi am început să mă bucur<br />
de venirea ei. Insă eu mizerabilul nu ştiam, ce are să iasă din<br />
această întâmplare pusă la cale chiar de Providenţă... Mie îmi<br />
părea, că sosirea mamei tocmai în acest moment, este un puternic<br />
indiciu, că nu trebue să părăsesc ortodoxia imediat, dar sensul ei<br />
era tocmai invers... Dumnezeu voia să răspundă îngrijorărei mele<br />
excesive de părinţi. Avea să-mi arate, că rămânerea mea in ortodoxie<br />
nu poate să-i scutească de supărări provenite din cauza mea,<br />
şi că trebue să-i încredinţez Lui soartea lor.<br />
Abea intrasem cu mama în căsuţa ce mă adăpostea, şi deodată<br />
văd, că întră pe poartă doi călugări din chinovie, doi proestoşi,<br />
adecă dintre cei cu conducerea mănăstirei... Până să le ies<br />
înainte, am rugat pe cele două venite, să între într'o odăiţă alâru;ea<br />
şi să se odihnească puţin.
Nr. 7-9<br />
<strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong><br />
De pe feţele noilor veniţi am cunoscut, că aduceau cu ei ceva<br />
nu prea bun pentru mine. Şi în adevăr aşa era. Intrând în casă,<br />
ei îmi aduseră la cunoştinţă că sunt însărcinaţi cu facerea unei<br />
anchete ordonată chiar de mitropolitul.<br />
Ancheta era fondată pe un denunţ scris şi iscălit chiar de<br />
fraţii mei, călugării schitului. Am rămas perplex... M'am întrebat:<br />
este şi aceasta un semn, sau chiar minia lui Dumnezeu?... In<br />
fond, conştiinţa îmi era împăcată. Nu făcusem nici un rău călugărilor<br />
din schit, şi nici într'un fel nu mă puteam afla vinovat...<br />
Poftim, veste bună, s'o auză chiar mama, care abia a sosiţi...<br />
Şi mă înlrebam întru mine: Oare multă vreme poţi tu cu ale tale<br />
puteri să aperi pe părinţii tăi de supărări? Ai grijă, să nu-i loveşti<br />
cu şi mai mari, căci fără harul lui Dumnezeu nu poţi nimic... Am<br />
tăcut... am contemplat în linişte scrisoarea de denunţ, însă am<br />
tăcut mai tare de teamă, să nu audă ceva biata mamă şi să i fac<br />
mai mare rău, decât ar fi auzit de însăşi trecerea mea la catolicism.<br />
Am cunoscut de unde îmi venea lovitura. Semn cerusem.<br />
Semne multe!... Dar m'am căit pe dată... Iartă-mă, Doamne, că<br />
am greşit, ca un mizerabil şi încep cu inima a crede toate câte<br />
mi le-ai arătat... Deacum mie de ajuns... Sunt gata să mă supun<br />
; numai ajută-mi să scap şi din această încurcătură şi să nu<br />
audă despre acestea biata mamă... Numai o zi de răgaz, Doamnne,<br />
şi apoi cu toată inima Te voiu urma!.. Mă voiu supune sfatului<br />
Tău, chiar de mă vei duce şi la moarte!... Şi, la urma urmei, ce<br />
am venit să caut aici, în pădurea aceasta? Să fac voia şi plăcerea<br />
părinţilor mei, ori să fac voia Ta Doamne? Acum văd clar, că Tu<br />
voeşti să plec de aici. Sunt gata!...<br />
Călugărilor ;nchetatori le-am dat răspunsul, că voiu trimite<br />
mitropolitului explicaţii în cel mai scurt timp, şi ei au plecat, pe<br />
când eu am rămas în prada unor mari frământări sufleteşti. Pe<br />
deoparte mă amaram, că fraţii mei din schit nu m'au înţeles; iar<br />
pe de altă parte mă bucuram, că în fine am motiv destul de puternic,<br />
să mă pot hotărî, cum mă şi hotărîsem deja. M'am liniştit.<br />
A doua zi am servit sfânta liturghie. Era în 17 luiie. Mama şi cumnata<br />
au asistat la oficiu cu multă mângâiere şi-au făcut devoţiunile<br />
şi rugăciunile lor foarte mulţumite în suflet şi apoi au plecat<br />
spre casă.<br />
Călugării mei din schit nu'se mai arătau înaintea mea; dispăruseră.<br />
Ei simţiseră, că mi-se adusese la cunoştinţă fapta lor.<br />
I-am găsit pe sala arhondaricului, stând la un loc şi şopotind îngrijoraţi...<br />
Se S'lânseră în denunţ de nişte lucruri cu totul nese-<br />
4*
.'588 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 7-9<br />
rioase. Mă acuzau mai întâi de reacredinţă In ceeace priveşte închirierea<br />
fânaţului, că aş ti făcut-o numai după voia mea şi că am<br />
poruncit să se ţină poarta schitului închisă şi de multeori chiar încuiată;<br />
că intenţionând să fac obştea, râvneam să le iau toate resursele<br />
lor particulare. Că nu le-am împărţit cutia cu recetele dela biserică..<br />
Intrebându-i, de ce nu mi-au arătat părerile lor la timp, ei<br />
îmi răspunseră că n'au avut îndrăzneală să mi le spună în faţă.<br />
I-am tratat foarte blând, fără a le arăta vre-o supărare. „Părinte,<br />
zîse unul din ei, cu oarecare ezitare, aceasta a fost o ispită dela<br />
diavolul venită peste noi. Nici noi nu ştim bine cum s'a făcut şi<br />
cum am ajuns la această scrisoare. Noi niciodată n'am vrut să te<br />
defăimăm, Părinte... lartă-ne!<br />
Dar eu la acestea le-am spus: „Nu fiţi îngrijoraţi, fraţilor, de<br />
ceea ce aţi făcut contra mea. Dacă nu vă daţi seama, cum aţi<br />
făcut, se poate să fi fost şi întrucâtva ispită dela diavol; însă eu<br />
o văd altfel. Eu o văd chiar dela Dumnezeu, mai cu seamă în<br />
ceeace mă priveşte pe mine. De mult mă aşteptam la aşa ceva<br />
din partea Harului Dumnezeesc. Aeeasta îmi arată o cale, pe care<br />
trebue pe viitor să apuc. Nu numai, că nu sunt supărat pe cuvioşiile<br />
voastre, dar vă sunt şi recunoscător. îmi pare rău, că nu vă<br />
pot spune deschis acum, ce semn găsesc eu în acest act, veţi alia<br />
mai târziu!"<br />
„Unde vrei să pleci Părinte ? Te rugăm nu ne părăsi! O iertare<br />
nu putem avea dela Cuvioşia ta?"<br />
„O iertare, cum nu... Dacă este ceva de iertat, eu vă iert<br />
cu toată inima; dar a mai rămânea în Procov, după această faptă,<br />
nu pot, fraţilor"...<br />
Când am văzut pe călugărul, ce părea aşa de ataşat de mie,<br />
pe care îl luasem din chinovie să petreacă împreună cu mine în<br />
schit, conform dorinţei sale, şi care până atunci mâncase din tainul<br />
meu, dintr'o pâine şi dintr'un blid, şi ştiind, că şi el şi-a aşternut<br />
semnătura în josul acelui lamentabil denunţ, mi-am adus, fără să<br />
vreau, aminte de acel cuvânt: Şi tu Brutusl...<br />
Dar aceasta trebuia să fie cea din urmă experienţă tristă.<br />
Acum toate se pliniseră şi eram ferm hotărât să plec în drumul<br />
meu...<br />
(Va urma)<br />
.Arhim. TEODOS1E BONTEANU
PRIMATUL PONTIFICELUI ROMAN*)<br />
9 Regatul Papal<br />
Vaticanul, una dintre atâtea curţi regale, e poate cea mai strălucitoare<br />
dintre toate şi cea mai dăinuitoare, şi se deosebeşte foarte mult<br />
de celelalte, după scopul ce-1 urmăreşte. Puterea Papalităţii a început<br />
să influenţeze în societate de când Constantin cel Mare a dat Edictul<br />
de libertate Bisericii şi a schimbat reşedinţa Imperiului dela Roma la<br />
Constantinopol. De atunci a crescut treptat-treptat puterea civilă a<br />
Pontificelui Roman, luând o formă juridică sub Carol cel Mare, şi<br />
perfecjionându-se sub Gregoriu VII până la cel mai glorios apogeu,<br />
cu diferite peripeţii de luptă cu celelalte puteri statale. Puterea civilă<br />
papală există şi azi, aşa precum ştim.<br />
Dacă studiem cât de cât formarea statelor civile ale popoarelor, observăm<br />
cu uşurinţă că scopul lor e totdeauna ceva politic, temporal şi<br />
pământesc, din care motiv sunt ameninţate cu prăbuşirea, şi de fapt se<br />
prăbuşesc. Natura statului papal e cu totul alta. Dacă Papii, pe lângă<br />
Tiară, au luat în mână şi Sceptrul Regal, cauza a fost o dispoziţiune<br />
specială a Proniei divine, pentru o desvoltare mai temeinică a Credinţei<br />
în lumea întreagă. Papii s'au amestecat în freamătul popoarelor<br />
pentru că principiile Evangheliei au fost şi sunt pentru călăuzirea tuturor<br />
popoarelor; s'au amestecat în luptele şi certurile lor pentru a aduce<br />
pacea şi liniştea. Cu acest prilej au dobândit triumfuri şi glorii strălucite,<br />
cu care au împodobit mormântul Sf. Petru şi Crucea lui Hristos.<br />
Papa Gregoriu spune lui Bonifaciu: Mergi şi cucereşte pentru<br />
Hristos Germania; spune lui Augustin: Mergi şi adă la turma lui Hristos<br />
Anglia; Papa Nicolae I spune lui Ciril şi Metodiu: Cucereşte pentru<br />
Hristos pe Slavi. Iată analele glorioase ale Curţii Regale din Vatican.<br />
Numai Papa, după cum afirmă Adolf Thiers, e singurul Rege care<br />
poate binecuvânta lumea întreagă. Figurile mari ale evului mediu, ca<br />
Hildebrand, Alexandru 111, Lotar, au fost puse în adevărata lumină istorică<br />
de renumiţii istorici Voight, Hurter, Ranke, Gfrorer. Cu toate<br />
acestea sunt încă mulţi cari bârfesc Pontificatul Roman din pricina<br />
puterii civile exercitate de Papi, influenţaţi de sigur de ura protestantică.<br />
*) Vezi „Cultura Creştină" Nr. 4-6 1943.
390 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 7-9<br />
, : , , . . , . f<br />
Papa are o misiune divină de împlinit în mijlocul oamenilor de^-a<br />
lungul veacurilor, şi de aceea trebue să se amestecee în toate ale<br />
oamenilor, începând dela conştiinţa individului până la cele mai complicate<br />
chestiuni sociale civile, politice, culturale şi chiar ştiinţifice. Dacă<br />
Papii i se recunoaşte această misiune, atunci e binevenit oriunde,/iar<br />
dacă nu i se recunoaşte această calitate, e un intrus nepoftit, un^ îngâmfat,<br />
un usurpator. In chipul acesta aceeaşi persoană, potrivit judecăţii<br />
ce se face despje ea, se condamnă sau se achită, e urâtă sau<br />
iubită. Aşa Dante pune pe Sf. Celestin al V în iad, iar Petrarca îl<br />
socotea de cel mai mare erou.<br />
Meritele Vaticanului însă faţă de omenire sunt incontestabile, deşi<br />
răutatea duşmanilor se opreşte mai uşor asupra defectelor, pe cfari<br />
adesea, dacă nu le inventează, le măreşte cu exagerare. /<br />
De ce să nu admiţi cu Dante că Vaticanul siă deasupra lucrurilor<br />
muritoare; sau cu Peirarca, care chiamă Roma papală: simbolul<br />
cerului şi al pământului şi icoana lui Hristos pentru toţi oamenii; ori cu<br />
Torquato Tasso care zice că Vaticanul e cerul celor mai sublime virtuţi?<br />
De ce să nu admiţi cu scriitorul Ancillon, că în evul mediu numai<br />
Papalitatea a salvat Europa dela o totală barbarie ? De ce să nu mărturiseşti<br />
cu Fallmerayer, că Papatul a transformat spiritualiceşte toate<br />
popoarele şi le-a închegat într'o civilizaţie comună? De ce să nu afirmi<br />
cu Gibbon, că Biserica Romei a ridicat marile monarhii ale apusului,<br />
imprimând în civilizaţia lor creştinismul ? De ce să nu susţii cu scepticul<br />
Giuseppe Ferrari, că Vaticanul e ca şi templul din Delosîn,care<br />
toţi filosofii şi toţi poeţii îşi depuneau operele lor? Suntem constrânşi<br />
să spunem cu Farini că vocea lui Dumnezeu nu mai răsună de pe<br />
muntele Sinai, ci din Vatican, şi oamenii sunt datori să o asculte cu<br />
aceeaşi atenţiune.<br />
In vălmăşagul de astăzi, ca şi în frământările din veacurile trecule;<br />
în lupta ce se dă pentru înlăturarea barbariei, ce ne ameninţă<br />
credinţa şi civilizaţia, nu ne rămâne decât ccelaşi far lăsat de Pronia<br />
divină pentru călăuzirea individuală şi socială: Vaticanul.<br />
10. Soarta Regatului Papal<br />
Secolul al XlX-lea e secolul prăbuşirilor sociale. La strigătul amăgitor<br />
de egalitate şi frăţietate s'au călcat în picioare cele mai sfinte<br />
drepturi şi s'au atacat temeliile convieţuirii sociale, autoritatea Bisericii<br />
lui Hristos şi autoritatea de stat. Svârcolirile sociale au luat aspectul<br />
unui ocean sbuciumat de o furtună năpraznică, ameninţând continentele<br />
până la cele mai înalte piscuri ale lor. S'au răspândit şi au<br />
prins rădăcini adânci în massele poporului, a lucrătorilor şi a muncitorilor,<br />
ideile unei libertăţi exagerate, ideile drepturilor nelimitate, ideile
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 391<br />
A • >-—• • ——•<br />
:<br />
•<br />
raţionalismului îngâmfat, ideile unui materialism degradant. Aceste idei<br />
s'iu făcut trup în mulţimea poporului din aproape toate naţiunile, luând<br />
ptoporţii îngrozitoare pe la jumătatea veacului, crescând în a doua<br />
jumătate, iar pe la începutul veacului nostru atingând punctul culminant<br />
în \ăsboiul mondial din 1914, şi mai ales în războiul actual.<br />
i Furia uraganului revoluţionar a lovit necruţător şi Regalul Papal.<br />
Ast^l pe timpul lui Napoleon a fost desfiinţat complect, iar Papii de<br />
atunci, Piu VI şi Piu VII, au fost puşi în închisoare. Prin tratatul dela<br />
Vie\a însă, din 1815, a fost reînfiinţat, şi a mai durat până în 1848,<br />
câni revoluta obligă pe Papa Piu IX să părăsească Roma, pentru a<br />
sei adăposti la Gaela, cerând ajutorul Franţei, fără a putea să-i fie de<br />
fons. Unirea Italiei într'un singur regat, în 1860, lua din Regatul Papal<br />
Provinciile Marche şi Umbria, iar după zece ani, în 1870, Guvernul<br />
itaian ocupă şi Roma. De atunci şi până în 11 Februarie 1929 Papa<br />
s'a^ închis în Palatul Vaticanului, ca protest în contra guvernului italian<br />
pentru usurparea ilegală a celor mai sfinte drepturi pe cari se întemeiase<br />
Regatul Papal în decursul vremurilor.<br />
v<br />
\ln aşteptarea de timpuri mai bune, spre binele Italiei şi al creştinămii,<br />
Papa Piu XI a încheiat tratatul de împăciuire dela Laieran<br />
cu Bfoito Mussolini, Ducele Italiei, în 11 Februarie 1929, mulţumindu-se<br />
cu minimum de existenţă a regatului său, redus la o suprafaţă<br />
de nt'aî puţin de jumătate de kilometru pătrat, adecă cam la 44 hectare<br />
de tren, cu 478 de locuitori, după ultimul recensământ italian. In felul<br />
acesua s'a alcătuit Cetatea Vaticanului, cel mai mic stat din Europa<br />
în ce priveşte teritoriul.<br />
^rin usurparea Regatului Pontifical şi prin reducerea lui la cele<br />
mai mici proporţii, Papa nu şi-a pierdut anforitatea lui religioasă de<br />
Ca]| suprem al Bisericii lui Hristos, ci din contra şi-a sporit-o, pentrucl<br />
această autoritate nu e bazată pe puterea civilă, ca şi a altor<br />
regi,\ci pe puterea divină, care dispune toate fortiţer et suaoiter. E<br />
degetd lui Dumnezeu aci.<br />
\ 11. Personalitatea Papii<br />
Iijtâia personalitate istorică, în timpurile de după Hristos e Papa.<br />
In această personalitate se îmbină divinul şi umanul, veşnicul şi temporalul.<br />
Această personalitate e principiu de civilizaţie şi cultură tenteinică,<br />
e centru de activitate rodnică. Care regat sau împărăţie, care<br />
farmă de guvern a putut să supravieţuiască, ca o continuare istorică,<br />
ta o individualitate, care să reamintească o existenţă specifică cu toate<br />
jvolujiunile şi revoluţiunile ei ? Istoria până azi ne vorbeşte de alcătuirea<br />
şi desvoltarea multor popoare, precum şi de căderea [şi nimiţirea<br />
lor. Istoria ni se prezintă ca un amalgam de persoane, de
392 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 7-9<br />
lucruri; de popoare în frământare între ele, din punct de vedere politic^<br />
economic şi social. Alături de acest tablou întunecat se află tabloul)<br />
care reprezintă pe Papa. Papalitatea a scris în cartea vieţii sale vârsta*<br />
de aproape două mii de ani: două zeci de veacuri de existentă ne'<br />
schimbată, pururi egală cu ea însăşi, şi cu cât îmbătrâneşte cu atât/e<br />
mai în putere. Astăzi e ca şi eri, şi ca întotdeauna. Papalitatea e ca<br />
o punte întinsă deasupra fluviului timp. Dela Sf. Petru şi până la getului<br />
Piu XII, Papii sunt Papalitatea, indivizii care stau pe Scaunul Ui<br />
Petru, nu sunt o abstracţiune, ci o continuajiune a lui Petru. /<br />
Dela Nerone şi până la Napoleon I şi Bismark, şi am putea spune<br />
şi mai aproape de noi, istoria înregistrează toate guvernele cari ai|<br />
asaltat Papatul, cu toate puterile brutale cari izvoresc din forţa muş;<br />
chilor. Papa a trăit toate prigonirile sub diferite forme de guvernar/.<br />
Tot ce e barbar, amestecat cu ură şi răsbunare, alcătueşte ţesutul istoric<br />
al raporturilor ce lumea le-a avut cu Pontificele Roman. Cel mâ<br />
strălucit aşezământ s'ar fi năruit în asemenea împrejurări, dacă nu se<br />
fi fost în el Divinul. Papalitatea a dovedit supremul grad de rezistenţi;<br />
existenţa de astăzi e triumful cel mai strălucit al istoriei.<br />
12. Funcţiunea divină a Papii<br />
Papa a primit dela Hristos o misiune divină. Istoria e câmpul în<br />
care îl vezi pe Papa lucrând. Hristos e centrul întregului creat, P&pa<br />
e centrul sensibil pus de Hristos, pentru întreaga omenire. Papa, • în<br />
a etivilatea sa din timp, împlineşte o întreită funcţiune: Vesteşte Evinghelia;<br />
Administrează sfintele Taine; Crează Sfinţi.<br />
Cuvântul Papii e cuvântul lui Dumnezeu atât din punct de (<br />
vedere<br />
al autorităţii, cât şi al conţinutului. Ceilalţi întemeietori de relirii<br />
false se fălesc,de a fi avut o misiune divină, dar sunt posteriori întemeierii<br />
Bisericii lui Hristos, sau, dacă sunt anteriori, cum e Bu
Nr. 7-9 393<br />
trebue să asculte şi aristocraţia şi democraţia, şi popoarele barbare<br />
precum şi cele civilizate, şi, precum au ascultat popoarele vechi, trebue<br />
să asculte şi cele moderne şi cele prezente şi cele viitoare, deoarece<br />
cuvântul Papii e pentru toate generaţiile, domneşte toate veacurile.<br />
Astăzi lumea e în flăcări, pretutindeni bubue tunul, şi sângele curge<br />
în pâraie pe întreg rotogolul pământului. Numai un cuvânt străbate<br />
vuetul uraganului ucigător: e cuvântul Papii Piu XII, singurul cuvânt<br />
care are valoare. Cu siguranţă sunt mulţi cari zic: Ce intră Papa în<br />
chestiunile politice? Cu toate acestea o lume întreagă afirmă că Papalitatea<br />
e cea mai mare putere morală. Acest fapt, de a respinge cuvântul Papii<br />
pe de o parte, iar pe de alta a-i recunoaşte toată puterea morală, e<br />
cea mai vădită dovadă a unei psihologii bolnave de care sufere mai<br />
ales politica.<br />
Alt oficiu al Papii e să împartă Harul dumnezeesc sufletelor.<br />
Vieaţa naturală a omului, din orânduirea Creatorului, trebue să fie informată<br />
de un nou principiu vital, de vieaţa însăşi a lui Dumnezeu.<br />
Această vieaţa se comunică sufletului prin sfintele Taine, înfiinţate de<br />
înţelepciunea şi atotputernicia lui Hristos, alcătuindu-Ie din nişte semne<br />
sensibile de cari e legată lumina şi forţa divină, harul. Aceste Sacramente<br />
sau Taine, în număr de şapte, sunt încredinţate Bisericii, iar<br />
Papa, ca şi cap al Bisericii, le administrează credincioşilor cu înţelepciunea<br />
Spiritului Sfânt, producând acea activitate uimitoare, numită<br />
vieaţă supranaturală. Supranaturalul nu conduce afară de natură, ci<br />
valorifică natura în activitatea ei, nobilitează conceptele minţii, activitatea<br />
voinjii, sentimentele inimii. Astfel întreaga vieaţă a omului, prin<br />
harul sfinţitor, e supranaturalizată, şi Papa are un rol covârşitor în<br />
această operă divină.<br />
A treia funcţiune a Papii e să creeze Sfinţi. Sfântul e expresiunea<br />
vie a celui mai înalt ideal, e personificarea Evangheliei, e o apariţie<br />
cerească în mijlocul umbrelor din această pădure omenească, e oaza<br />
binecuvântată, unde se odihneşte sufletul care caută frumosul în pustietatea<br />
vieţii pământene. Sfântul e o creajiune divină, sublimul naturii<br />
omeneşti, purificare de tot ce e pământesc, lecţie de vieaţă, pildă suverană<br />
de virtuţi religioase, civile, sociale, monument viu de dreptate<br />
superioară, mustrare severă pentru generaţiile corupte, cinstea unui popor,<br />
a unei naţiuni, slava omenirii, un briliant al istoriei. Sfântul are<br />
valoarea unei generaţii pentru mai multe generaţii. Sfântul nu reprezintă<br />
mulţimea, nu e un produs al ambientului, nici al solului naturii.<br />
Sfântul e creatura lui Hristos, e fiul Papii. E aşa de mare sfântul, încât<br />
lumea profană, simţind şi ea imboldul către infinit, nutreşte speranţa<br />
supraomului, la care însă nu va ajunge decât întorcându-se la<br />
concepţia sfântului evanghelic. Ea chiamă sfinţi pe.oamenii săi mari,
394 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ Nr. 7-9<br />
cari numai sfinji n'au fost şi nici nu sunt. Sfinţii bisericii lui Hristos,<br />
ca un Vincenţiu de Paoli, un sfântul Francisc de Assisl, din slava<br />
lor cerească împrăştie o strălucire de mii de ori mai mare decât toţi<br />
filantropii laici ai lumii, decât toate comitetele de binefacere. Papa. e<br />
creatorul geniului, e plăsmuitorul eroului, e sufletul mucenicului, e suportul<br />
sfântului.<br />
Aceasta e misiunea Papii în activitatea sa de pe pământ.<br />
13 Importanţa papalităţii în ceasul de 'aţă<br />
Câţiva ani în urmă, unul dintre marile cotidiane nemţeşti adresa<br />
o întrebare intelectualităţii: Care e nodul de a reforma moravurile stricate<br />
ale oamenilor, şi care e puterea de vieaţă a omenirii de azi, dată<br />
ce Spenglerianii profetizează decadenţa culturii occidentale ? In timpul<br />
discuţiunilor cari urmară, Harnack îşi exprimă părerea, afirmând că<br />
nimeni nu ar fi crezut, la începutul secolului XIX, secol de revoluţii,<br />
că Biserica catolică ar fi avut tot atâta forţă şi ar fi arătat tot atât<br />
avânt, ca şi pe timpul lui Gregoriu şi al lui Inocenţiu. Biserica Catolică<br />
a triumfat, deşi se părea slăbită.<br />
Această mărturisire a lui Harnack e importantă. Exprimă însemnătatea<br />
Bisericii şi a Pepatului în lume, deoarece istoria omenirii nu<br />
e un joc al întâmplării, ci o desvoltare a evenimentelor după iegi imanente.<br />
Dacă înrâurirea spirituală şi morală a Bisericii a crescut tocmai<br />
in acel timp în care ideile duse în triumf de revoluţia franceză pricinuiau<br />
decadenţa morală a societăţii, şi contribuiau într'o măsură atât<br />
de mare la distrugerea societăţii, se vede de aici că puterea Papalităţii<br />
e o putere divină în lume, care singură poate satisface cerinţele<br />
spirituale ale omenirii şi poale reabilita moralitatea după decadenţă.<br />
Lumea catolică ştie prea bine că Petru e stânca de granit pe<br />
care se află aşezat indestructibil farul luminii revelate, de unde reînviează<br />
-moralitatea în mijlocul uraganelor deslănţuite în decursul veacurilor.<br />
Catolicul conştient se alipeşte, prin credinţă, nădejde şi iubire, de<br />
Capul văzut al Bisericii lui Hristos şi aci află orientare în judecată,<br />
tărie în suflet, triumf în luptă, echilibru in frământări, linişte în tulburări.<br />
Spiritele cele mari, în zbuciumul omenirii, doritoare de noutăţi,<br />
descoperă în dogmatica şi morala catolică cea mai uimitoare pace şi<br />
armonie. în mijlocul izbucnirilor revoluţionare ale istoriei universale,<br />
Biserica Catolică a rămas pururi neclintită. După marile revoluţii ale<br />
secolului XIX, şi în nesiguranţa teoriilor ştiinţifice, se poate spune că<br />
puterea spirituală a Bisericii a crescut mereu. Cu câtă mândrie nu se<br />
ridică în secolul trecut liberalismul, dar iată că apare Sillabusul lui Pius<br />
IX şi Conciliul Vatican, unde se decretează infalibilitatea Capului Bisericii<br />
lui Hristos, şi totul se prăbuşeşte.
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ 395<br />
Astăzi Biserica Catolică trăeşte cu totul în altă atmosferă. Astăzi<br />
massele de jos ale poporului, întărâtate de lupta pentru existentă, văd<br />
în Biserica Catolică un duşman al lor. In secolul trecut Biserica a fost<br />
socotită ca duşmană a progresului din parîea aşa zişilor intelectuali,<br />
cari anunţau o nouă lumină, ceeace astăzi se dovedeşte fals. Tot aşa<br />
se va dovedi falsă bănuiala că Biserica Catolică ar fi duşmana masselor,<br />
luptătoare pentru existenţă. Deja răsboiul mondial din 1914 a<br />
dovedit cu prisosinţă că pe pămâni e numai un punct, ridicat deasupra<br />
tuturor naţiunilor, unde viaţa internaţională pulsează netulburată.<br />
Acest punct e Vaticanul. Centrul Bisericii universale, s'a dovedit ca<br />
singurul loc unde omenirea poate afla siguranţă şi unde dreptatea şi<br />
morala au rămas neştirbite. Capul Bisericii catolice s'a arătat ca singurul<br />
păstrător al moralei creştine şi singurul izvor de înfrăţire între<br />
popoare. S'au luptat şi catolici în conira catolicilor în acel răsboi,<br />
dar tocmai din acest fapt dureros s'a vădit şi mai mult marea trebuinţă<br />
a unui^Cap văzut, care să poată îndrepta pe cei rătăciţi. Papa<br />
închis în Vatican şi-a arătat puterea morală la maxim, s'a dovedit unicul<br />
faclor moral. Acelaşi fapt se adevereşte şi în răsboiul actual. Dacă<br />
activitatea şi intervenţiile Papii nu reuşesc îndată pentru îmbunătăţirea<br />
soartei celor suferinzi şi aducerea păcii cu un ceas mai curând, dacă<br />
înştiinţările îndreptate către conducătorii popoarelor nu sunt ascultate,<br />
aceasta nu micşorează valoarea morală a Papalităţii. Faptul că Vaticanul<br />
e stânca pe care poate să se aşeze porumbiţa păcii şi de unde<br />
îşi poate lua zborul în toate direcţiunile universului, dovedeşte lumii<br />
înlregi mai mult decât orice alt argument că în Vatican locueşte urmaşul<br />
Sf. Petru, Locţiitorul lui Hristos pe pământ. Omenirea vede că<br />
înfrăţirea universală mai are un adăpost chiar şi atunci când lumea<br />
toată e cuprinsă în măcelul fratricid.<br />
14. Infalibilitatea Papii<br />
Conciliu! Vatican, în 18 Iulie 1870 sess. 4 c. 4, a decretat astfel:<br />
-„învăţăm şi definim ca dogmă revelată din partea lui Dumnezeu: că<br />
Pontificele Roman, când vorbeşte »ex catedra« adică, când îşi îndeplineşte<br />
slujba de păstor şi doctor al tuturor creştinilor, şi potrivit cu<br />
autoritatea sa supremă apostolică, defineşte vre-un adevăr de credinţă<br />
sau moravuri de ţinut din partea întregei Biserici, prin asistenţa divină,<br />
făgăduită în fericitul Petru, e înzestrat cu acea infalibilitate, cu care<br />
dumnezeescul Răscumpărător a vrut să fie înzestrată Biserica Sa atunci<br />
când hotăreşte adevărurile de credinţă sau moravuri; de aceea definiţiunile<br />
Pontificelui Roman, dela sine iar nu din consensul Bisericii,<br />
sunt ireformabile".<br />
Din aceste cuvinte al Conciliului se înţelege sensul infalibilităţii
396 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ ' Nr. 7-9<br />
papei. Papa e negreşelnic atunci când, cu autoritatea sa supremă de<br />
păstor al Bisericii lui Hristos, propune de crezut şi de păstrat pentru<br />
întreaga Biserică adevărurile revelate ca revelate. Trebue să apară clar<br />
întentiunea Papii de a defini asemenea adevăruri. Infalibilitatea nu e o<br />
calitate personală a Papii, în sensul că i-ar fi fost dată spre folosul său<br />
particular, deoarece e spre binele întregii Biserici; nici în înţelesul<br />
că infalibilitatea ar fi o stare permanentă sau o însuşire „habitus",<br />
deoarece asistenja făgăduită Sf. Petru, în mod special, se verifică numai<br />
atunci când Papa vorbeşte „ex catedra". Deasemenea e de luat<br />
în consideraţie că asemenea infalibilitate Papa nu o are dela corpul<br />
Bisericii sau dela consimţământul Conciliului, deoarece nu Biserica îl<br />
învaţă pe Papa, ci Papa învaţă Biserica. In realitate, când Papa defineşte<br />
ceva „ex catedra", aceeaşi e şi convingerea Bisericii, căci nu<br />
se poate ca Biserica să simtă altmintrelea decât Capul ei.<br />
Multă lume când aude de infalibilitatea Papii se încruntă şi se<br />
agită până la resvrătire, socotind această afirmare de o îndrăzneală<br />
vrednică de reprpş şi chiar de dispreţ. Cu toate acestea, dacă facem<br />
o cât de mică reflexie, observăm că fiecare dintre noi instinctiv căutăm<br />
în toate un punct de reazăm cât mai solid, fie în cunoştinţele<br />
noastre teoretice, fie mai ales în întreprinderile practice. Din această<br />
cerinţă s'au creat, în toate felurile de guvernământ, puteri civile şi tribunale<br />
supreme, înzestrate cu autoritate excesivă de multe ori, cari au<br />
misiunea să determine adevărul fără apel. E clară funcţionarea acestei<br />
autorităţi supreme în timpuri critice şi anevoioase, cum mai ales e<br />
timpul de războiu. Tribunalele supreme, Statul major după cercetările<br />
de rigoare pronunţă sentinţa inapelabilă, care trebue executată oricât<br />
de neplăcută ar fi pentru cel acuzat sau pentru aderenţii lui. Dacă asemenea<br />
sentinţe nu ar fi crezute infalibile şi deci inapelabile, cine ar<br />
avea curajul să Ie pronunţe şi să le execute ? Dacă admitem infalibilitatea<br />
în afacerile noastre materiale şi pământeşti, de ce aflăm atâta<br />
greutate a admite infalibilitatea în cele sufleteşti şi veşnice? Oare sunt<br />
de o mai mică importanţă adevărurile veşnice, decât interesele materiale?<br />
Oare nu trebue lămurite sigur legăturile noastre cu supranaturalul,<br />
nu trebue să cunoaştem neîndoelnic legile morale care ne călăuzesc<br />
la fericirea stabilă a vieţii viitoare ? lată contrazicerile duşmanilor<br />
infalibilităţii Papale.<br />
Victor Hugo, scriitor distins din secolul trecut, dar cu însuşiri de<br />
politician oportunist, schimbăcios după interes, prezida într'o zi din anul<br />
1870 un banchet popular la o masă de lucrători. Pe la sfârşitul mesei<br />
ridică paharul plin şi zise: „Lucrători, popii în aceste zile beau în sănătatea<br />
Papii lor, doarece, adunându-se ei în sobor la Vatican, l-au<br />
proclamat infalibil. Eu beau în sănătatea unei alte suveianiteii, icie
Nr. 7-9 39?<br />
trebue să fie şi e inîfalibilă... în sănătatea poporului". Bine înţeles, un<br />
ropot de aplauze prelungite au acoperit cuvintele revoluţionarului înfocat.<br />
Toastul lui Victor Hugo conţine mult adevăr. In realitate el a<br />
proclamat, nici mai mai mult nici mai puţin, ceeace proclamă preoţimea,<br />
că adică, cineva trebue să fie infalibil, aşa încât să dea sentinţe<br />
inapelabile cărora şă se supună toţi cei avizaţi. Victor Hugo recunoaşte<br />
această infalibilitate poporului său, când în zvârcolirile lui revoluţionare<br />
rupe legăturile oricărei legi, dărâmă tronurile regilor, aprinde<br />
biserici şi profanează altare, proclamându-se liber în gândire, liber în<br />
conştiinţă, liber în judecată, rege absolut, stăpân fără control, nu însă<br />
pentru a clădi, ci pentru a distruge. Infalibilitate vrednică de secolul<br />
XIX şi XX. Noi catolicii suntem puţin mai modeşti şi recunoaştem infaiibilitatea<br />
numai în Părintele nostru sufletesc, numai în Păstorul Suprem<br />
al Bisericii lui Hristos şi aceasta numai în două materii şi anume:<br />
cend declară un adevăr pe care trebue să-1 creadă toţi şi când impune<br />
o lege morală pe care trebue s'o păstreze toată creştinătatea.<br />
Iată o infalibilitate vrednică de om şi ziditoare.<br />
15. Infalibilitatea Papii nu e o dogmă nouă<br />
Multă lume se sminteşte când aude de infalibilitatea Papii, fie<br />
pentru că nu înţelege cuprinsul acestui adevăr, fie pentru că socoate<br />
a fi o învăţătură nouă, introdusă în biserica creştină de Catolicism în<br />
timpurile din urmă. Totuş nu e aşa.<br />
Creştinii din întâiele veacuri, dacă ar fi avut cărţi de catehism<br />
aşa cum avem noi astăzi, de sigur că n'ar fi putut ceti articolul acesta:<br />
Părinţii, adunaţi în sobor general la Nikeia, au declarat dogmă de<br />
credinţă Dumnezeirea lui Hristos. Şi de ce n'ar fi putut ceti acest articol<br />
în catehismul lor ? E evident: pentrucă Părinţii dela Nikeia nu<br />
alcătuiseră încă acest articol, deoarece l-au compus şi promulgat numai<br />
în anul 325, în conira lui Ariu. Cu toate că însă nu fusese decretată<br />
divinitatea lui Hristos, oare creştinii din întâiele veacuri, secolul întâi,<br />
al doilea şi al treilea, nu credeau în divinitatea lui Hristos cu aceeaşi<br />
tărie ca şi credincioşii de după conciliul din Nikeia ? Oare nu pentru<br />
afirmarea divinităţii lui Hristos se ascundeau în catacombe ca în nişte<br />
temple pentru a fugi de prigoana păgânilor ? Oare nu pentru cultul<br />
divinităţii lui Hristos refuzau să se închine zeilor păgâni, până şi cu<br />
marele preţ al sângelui propriu? Părinţii dela Nikeia n'au făcut decât<br />
să întărească cu autoritatea lor, sub conducerea Urmaşului Sf. Petru,<br />
un adevăr cuprins în sfânta Scriptură; să-i dea o mare putere de răspândire<br />
în decursul vremurilor; să-1 apere de greşelile ereziilor.<br />
Acelaşi lucru s'a petrecut şi cu articolul de credinţă din conciliul<br />
Vatican, asupra infalibilităţii Papale. Acest articol a lipsit până în
398 Nr. 7-9<br />
1870 din cartea catehismului bisericii creştine. Oare urmează de aci<br />
că mai înainte de această dată credincioşii n'au ţinut acest adevăr?<br />
Istoria celor aproape două mii de ani e martoră că prin gura lui Petru<br />
a vorbit Hristos, iar prin gura lui Leon, prin gura lui Anaclet, prin<br />
gura lui Inocenţiu, prin gura lui Piu a vorbit Petru; Roma locuta,<br />
causa finita — a vorbit Roma, s'a încheiat orice discuţie. Adevărul<br />
că Spiritul Sfânt, dela coborârea lui şi până la conciliul Vatican, n'a<br />
părăsit Biserica lui Hristos nici o clipă în misiunea ei pământească,<br />
iar promisiunea lui Hristos: iată eu sunt cu voi până la sfârşitul veacului<br />
; Petre, eu m'am rugai ca credinţa ia să nu se micşoreze, s'a<br />
împlinit cu toată exactitatea. Decretul din conciliul Vatican s'a dat<br />
pentru a întări şi evidenţia şi mai mult un adevăr preexistent, în contra<br />
duşmanilor lui, după cum se făcuse mai înainte, precum am amintit,<br />
în contra duşmanilor Divinităţii lui Hristos. Duşmanii Papalităţii în<br />
timpurile moderne, se înmulţiseră groaznic. Numai bârfeală, numai ironie,<br />
numai dispreţ se vedeau şi se auzeau de pretutindeni la adresa<br />
Capului văzut al Bisericii lui Hristos. Papa devenise, în acuza duşmanilor,<br />
Vicarul satanei, învăţătorul minciunei, pe când în realitate era<br />
şi este Vicarul lui Hristos, învăţătorul negreşelnic al adevărului. Decretul<br />
conciliului Vatican asupra infalibiliiăţii Papale era de o neapărată<br />
trebuinţă. Să nu se înspăimânte nimeni de acest decret, deoarece<br />
a făcut şi va face cel mai mare bine nu numai creştinilor catolici, ci<br />
şi întregii omeniri.<br />
De ce apoi atâta teamă de această infalibilitate, când ea e căutată<br />
aproape de toţi şi pretutindeni ? în casă copilul pretinde infalibilitatea<br />
dela părinţii săi; în şcoală elevul dela învăţători şi "profesori;<br />
în societate politicienii şi-o însuşesc pe vrute şi nevruîe, iar Mirabeau<br />
nu s'a sfiit să afirme că poporul e impecabil. Noi nu susţinem că Papa<br />
e impecabil, deşi în realitate e bărbatul cel mai moral şi superior iu<br />
orice privinţă, ci afirmăm că, în anumite împrejurări, când adecă îşi<br />
împlineşte misiunea de Vicar al lui Hristos, ca învăţător suprem al<br />
credinţei revelate, printr'o asistenţă specială a Spiritului Sfânt, e infalibil,<br />
negreşelnic. infalibilitatea Papii se razimă pe puterea divina, care<br />
luminează şi călăuzeşte cu o asbolută certitudine, pe când celelalte<br />
infalibilităti omeneşti sunt prea adesea fatal greşitoare, pentru că au<br />
la bază mândria omenească. Preferăm de aceea Infalibilitatea Papii<br />
peste orice altă infalibilitate.<br />
16, Roma eternă<br />
Oraşul cu un destin unic în istoria omenirii e Roma. Plutarc,<br />
evocând figura de taină şi legendă a iui Romulus, ţine să ne amintească<br />
că în greceşte Roma însemnează Forţă, cum nu uită să adauge:
399<br />
„întemeietorilor ei li s'a dat numele de Romulus şi Remus, dela cuvântul<br />
Ritma, mamelă, pentru că a fost văzută o lupoaică alăptându-i".<br />
Au fost oraşe cari au însemnai centrul lumii, dar când au fost<br />
cutropite de decadenţă şi uitare nu au putut să se mai ridice niciodată,<br />
au rămas ruine în jurul cărora se înfiripa o aşezare săracă de sat sau<br />
de oraş. Pe unde a fost Ninive, pe unde a fost Babilonul, ca şi mândra<br />
capitală a lui Darius, s'a întins pustiul. O singură cetate a rămas<br />
mereu centrul de civilizaţie: Roma.<br />
înşişi păgânii au presimţit eternitatea Romei. Scipion Africanul,<br />
vorbind armatei răzvrătite din Spania, zice: Ce; oare dacă voiu trece<br />
eu va pieri cu mine şi republica, sau împreună cu mine se va ruina<br />
şi imperiul poporului roman ? Cerul nu vrea ca un oraş, întemeiat prin<br />
semne divine spre n dura în veci, să aibă aceeaşi soartă ca şi un<br />
trap slab muritor.<br />
însuşi Hanibal e obligat să recunoască eternitatea Romei, deoarece<br />
aflându-se deja la porţile ei, îi lipseau odată tactica, altă dată norocul,<br />
după cum spune Titu Liviu. Virgiliu face să vorbească Joie despre<br />
eternitatea Romei: His ego metas rerum, nec tempora pono; imperium<br />
sine fine dedi — Acestora (Romanilor) eu nu le pun hotare nici în<br />
spaţiu nici în timp, le-am dat o împărăţie tară de sfârşit. La fel vorbeşte<br />
şi Pliniu.<br />
Roma păgână însă nu a fost eternă şi de aceea asemenea preziceri<br />
nu se refereau la ea. Precum mulţi dintre scriitorii romani au<br />
prevestit eternitatea Romei, tot aşa alţii mai târziu au prevestit moartea<br />
ti apropiată, numind'o: cloacă de viţii (Salustiu); oraş aproape de<br />
peire, care trebue să dispară sub ruinile sale (Lucan). Seneca face<br />
deosebire între tinereţea, pubertatea şi bătrâneţea Romei, când trebuia<br />
să piară. Cicerone îi vedea slăbită elocvenţa, iar Tacit o descrie ca<br />
şi moartă : venalis populus, venalis curia Patrum.<br />
De ce oare Roma nu a căzut, nu a dispărut ca şi Ninive, ca şi<br />
Babilonul ? De ce nu au distrus'o viţiile şi cruzimea Tiberiilor, a Claudîilor,<br />
a Neronilor ? De ce n'au reuşit să o distrugă devastările Goţilor,<br />
incendiile Vandalilor, măcelurile Longobarzilor, precum şi acel potop<br />
de arme şi armate cari au năvălit furios „ad inondar i noştri doici<br />
campi", cum spune Pefrarca ? Motivul acestui fapt e că Roma păgână<br />
îmbătrânită, pe patul ei de moarte a fost reîntinerită de creştinism prin<br />
Vârhovnicul Apostolilor Petru şi marele sfânt Paul. Roma păgână s'a<br />
născut din sângele fratricid al lui Romulus şi Remus, iar Roma creştină<br />
s'a ridicat din sângele a doi Apostoli şi alor mii de mucenici,<br />
cum spune Dante : uel sangue mio, di Lin, di quel di Cleto. Atunci Romei<br />
răsboinice a urmat Roma dragostei, Romei ambiţiilor Roma Jertfelor<br />
umile, Romei păgâne Roma Evangheliei deapururi tânără şi frumoasă.
400 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 7-9<br />
Puterea omenească mergea spre asfinţit, pentru ca să urmeze puterea<br />
dumnezeească, care nu va slăbi niciodată. Lui Romul i-a urmat Hristos,<br />
lui Cezar a urmat Petru, Republicei romane a urmat Biserica lui Hristos.<br />
Mişcarea misterioasă care a adunat o mână de oameni pe malurile<br />
Jordanului s'a desvoltat într'o mare naţiune pe întreg rotogolul<br />
pământului, naţiunea creştină, stabilindu-şi centrul pe malurile Tibrului,<br />
iar Roma a devenit un nou Ierusalim, şi Vaticanul un nou Sion. In<br />
chipul acesta regina celor şapte coline a fost eternizată, iar nu distrusă.<br />
Aci s'a adunat tot sacrul depozit al religiei revelate, în junii marelui<br />
Apostol Petru, supremul legislator; aci şi-au stabilit reşedinţa profeţii<br />
şi savanţii marelui Ierusalim. Hristos a învins născându-se în Betleem<br />
într'un grajd; a domnit în Ierusalim, în mijlocul durerilor de pe cruce;<br />
şi începu să poruncească lumii în Roma printr'un pescar. Atunci Lateranul<br />
„alle cose mortali ando di sopra" — se înalţă deasupra celor<br />
muritoare, cum scrie Dante, iar Roma a devenit oraşul legislator. In<br />
Campidoliu, unde s'au săvârşit atâtea grozăvii, pe ruinele pompoase<br />
ale Bellonei şi ale lui Marte, pe tronul Cesarilor se aşează Pontificele<br />
Roman, cum spune' Voltaire: „Des pretres fortunes foulent d'un pied<br />
tranquille les tombeaux des Catones et la cendre d'Emile".<br />
Astfel Roma şi Petru au aceeaşi existen'ă. Catolicismul a devenit<br />
Apostolic şi Roman, iar eternitatea credinţei a fost oarecum împărtăşită<br />
şi oraşului unde şi-a stabilit centrul.<br />
17. Roma e nedespărţită de Papa, Papa e nedespărţit<br />
de Roma<br />
Dela începutul Bisericii creştine cei mai de seamă scriitori considerau<br />
Roma şi pe Papa ca două entităţi inseparabile şi sinonime.<br />
Astfel, sfântul Ireneu zicea: Odată ce Roma a fost cucerită de Petru,<br />
e necesar ca toate popoarele să i se spună „Propter potentiorem<br />
principalitatem" — din motiv că are o întâietate mai puternică. Tertulian<br />
zicea: Roma e condusă de Petru, care în acelaşi timp călăuzeşte<br />
şi îndreaptă pe toţi cu autoritatea sa, şi de care nu se poate<br />
nimenea despărţi fără să nu se îndepărteze şi de adevăr. Optat Milevitan<br />
se întreabă: Cum se explică faptul că toţi sunt constrânşi să recunoască<br />
Romei un primat universal ? Şi tot el răspunde: Pentruca Roma<br />
e scaunul veşnic al lui Petru şi al tuturor Pontificilor, cari îi vor urma<br />
până la venirea a doua a lui Hristos. Sf. Ambroziu susţinea că e a-<br />
celaş lucru a face parte din episcopatul catolic şi a fi în legătură cu<br />
Scaunul Roman, deoarece: ubi Petrus, ibi Ecclesia — unde-i Petru<br />
acolo e biserica. Sf. Fulgenţiu declară că trebue crezut ca un singur<br />
lucru, Biserica lui Hristos şi Biserica Romană; iar Papii Ormisda şi
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ 4oi<br />
Gregoriu II susţin că sunt identice aceste expresii: Biserica Romană,<br />
Biserica Catolică, Biserica lui Hristos.<br />
Istoria însă ne arată şi mai vădit acest fapt, că adică Roma nu<br />
poate exista fără Papa, nici Papa fără Roma, doarece, după cum deduce<br />
Muratori, Roma e destinată de Pronia dumnezeească pentru libertatea<br />
Papilor.<br />
Vom aminti câteva din multele cazuri când Papii au fost isgoniţi<br />
din Roma, dar tot la Roma s'au reîntors, mai curând sau mai<br />
târziu.<br />
Astfel Claudiu a izgonit pe Petru, dar s'au reîntors lâ Roma,<br />
unde şi-a încheiat zilele Pontificatului său; Traian surghiuneşte pe<br />
Clement; Gal alungă pe Cornel; Constanţiu îl îndepărtează pe Liberiu ,<br />
Teodoric trimite în închisoare la Ravena pe Ioan I; Silveriu şi Vigiliu<br />
precum şi Martin I sunt victimile Grecilor; Leon III e constrâns să părăsească<br />
Roma, iar Ioan VIII să-şi caute un adăpost în Franţa; împăratul<br />
Oton I a alungat din Roma pe Ioan XII; Constant 1-a îndepărtat<br />
pe Benedict V, Benedict VIII fuge în Germania; partidele politice au<br />
îndepărtat din Roma pe Ioan XIII şi pe Gregoriu V; de două ori a<br />
fost izgonii Benedict IX şi Gregoriu VI; Regele Cadola alungă de pe<br />
scaunul lui pe Alexandru II, iar Gregoriu VII moare în surghiun pentrucă<br />
a iubit dreptatea ; Pascal II geme în închisoare şi Gelaziu II suferă<br />
la Gaeta; o revoltă populară alungă din Roma pe Adrian IV, la fel se<br />
întâmplă cu Luciu III, cu Gregoriu IX, cu Inocenţiu IV, cu Urban IV,<br />
cu Bonifaciu IX, cu Inocenţiu VII, cu Ioan XXIII, cu Eugen IV, cu Clement<br />
VII; mai aproape de timpurile noastre cine nu cunoaşte durerile<br />
şi triumfurile lui Piu VI, Piu VII şi Piu IX?<br />
Această serie de fapte ne dă dreptul să concludem că nu e putere<br />
de rege ori de împărat sau de popor în contra voinţei lu Dumnezeu,<br />
care a orânduit ca Papii să rămână la Roma şi vor rămânea<br />
până la sfârşitul lumii. Cel Atotputernic a păstrat şi păstrează Roma<br />
pentru Papalitate, ca de aci, în decursul veacurilor, să se răspândească<br />
asupra popoarelor şi a împărăţiilor adevărul negreşelnic al Evangheliei.<br />
Roma e capitala Republicei creştine, e a doua patrie a oricărui<br />
creştin, unde fiecare se simte bine, unde de două zeci de veacuri credincioşii<br />
din lumea întreagă vin pentru a-şi aduce aportul lor, respectul<br />
lor adânc, unde până şi firul de praf e îmbâcsit de sângele sfinţitor<br />
al mucenicilor.<br />
DOMINIC NECULĂEŞ<br />
S
EPISCOPUL PETRU PA VEL ARON *)<br />
Problemele educajiei sunt permanente.<br />
La fiecare început de an şcolar<br />
însă ele capătă nouă actualitate. Intre<br />
ele, rolul dascălului, al educatorului căruia<br />
i-se încredinţează cea mai mart:<br />
comoară a părinjilor şi a neamului, sufletul<br />
copilului, este de prima importantă<br />
şi apare în toată mărejia lui. — De altfel<br />
însăşi Scriptura ne asigură că „cei caii<br />
vor fi învăţat pe mulţi calea dreptăjii,<br />
vor străluci ca stelele în vecii vecilor".<br />
Dar, dacă aceasta este vrednicia şi răsplata<br />
dascălilor trecători, ce va trebui<br />
să spunem despre cei ce au durat înseşi templele ştiinjei, pentru generalii<br />
nenumărate, au aprins flacăra învăţăturii pe altare rămânătoare<br />
peste veacuri ? Cu adevărat, întemeetorii de şcoli trebue să-i socotim<br />
— rămânând tot în atmosfera Scripturii — drept colaboratori ai<br />
lui Dumnezeu şi continuatori ai operei săvârşite de Ziditorul în acea<br />
întâie zi a creatiunei, când peste adâncurile haosului întunecos a rostit<br />
acel atotputernic cuvânt, început şi temelie a orice ordine şi frumuseţe<br />
: Fiat lux! Să fie lumină!<br />
Asupra acestor ctitori ai sufletului românesc ne îndreaptă privirile<br />
acum, la început de an şcolar, o norocoasă inspiraţie a Soc.<br />
Rom. de Radio-difuziune. Iar între ei, în prim loc, asupra episcopului<br />
de fericită pomenire Petru Pavel Aron dela Blaj. — Şi cu drept cuvânt.<br />
Fiindcă, în timp şi în strălucire, el este fără îndoială cel dintâiu.<br />
Şcolile Blajului pe care el le-a deschis la 1754 sunt nu numai cel mai<br />
vechiu focar de învăţătură şi conştiinţă românească, ci mama celorlalte,<br />
care s'au deschis, după decenii şi decenii, la Bucureşti, la Iaşi ori în<br />
alte părţi ale pământului românesc, cu profesori crescuţi la Blaj, ori<br />
în tot cazul entusiaşti ai noului crez naţional care acolo s'a aprins<br />
întâiu, ca să cuprindă pe încetul toată suflarea românească.<br />
Cunoscuta exclamaţie a lui Eliade Rădulescu, în faţa acestor venerabile<br />
altare, că: „de aici a răsărit soarele Românilor", era constatarea<br />
lapidară a unui adevăr de temelie pentru istoria românească, iar<br />
isbânda dela 1 Decemvrie 1918 este de bună seamă suprema lor satisfacţie.<br />
Şcolile Blajului aveau atunci (la 1 Dec. 191S)— scrie d. Paul<br />
*) Conferinţă rostită la Radio în 11 Sept. 1943, In ciclul „Intemeetori de<br />
şcoli".
Nr. 7-0 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 403<br />
Papadopol — „toate motivele să se mândrească: unirea politică era,<br />
între altele, şi urmarea firească a unirei sufleteşti, rezultatul atmosferei<br />
de adâncă evlavie românească pe care ele, timp de mai bine de un<br />
veac şi jumătate, o revărsaseră, năvalnic şi pe neobosite, asupra întregului<br />
|inut cuprins între Tisa şi Carpaji, opera entuziasmului pe care<br />
prin neuitaţii lor iniţiaţi ştiuseră să-1 dozeze în sufletele nenumăratelor<br />
serii de învăţăcei, cari împrăştiaţi pe cele două laturi ale Carpatilor,<br />
stăruiseră la fel cu cei de dincoace în neştirbirea celeilalte uniri —<br />
a statornicei uniri sufleteşti". (Vezi „Cultura Creştină" 1937 pag. 252).<br />
Dar, deşi locul şi rolul şcolilor Blajului în viaţa românească este<br />
bine stabilit, intemeetorul lor, Episcopul Aron, nu este nici pe departe<br />
cunoscut şi apreciat la justa lui valoare. Este de o parte opera însăşi,<br />
care prin strălucirea ei a lăsat în umbră pe autor. Apoi, vlădicul Aron<br />
este succesorul martirului naţional Inocenţiu Micu Klein, luptele vijelioase<br />
ale căruia alrag atenţiunea în măsură mult mai mare decât<br />
drumul anevoios al luminării ales de Aron pentru atingerea aceluiaşi<br />
scop.<br />
Pe deasupra, păstorirea lui a mai fost întunecată şi de grelele frământări<br />
pricinuite de uneltiri duşmane, sârbeşti, ungureşti şi greceşti,<br />
pornite toate să dărâme opera unirei cu Roma înfăptuită la 1700.<br />
Va veni însă vremea, când figura lui P. P. A. va fi pusă în lumină<br />
— ca o capodoperă descoperită după veacuri în biserici bătrâne<br />
— şi va străluci pe firmamentul românesc ca una din cele mai alese<br />
şi mai pure mândrii ale lui. Şi aceasta nu numai pentru opera providenţial<br />
mobilizată de el în serviciul neamului, ci şi pentru valoarea lui<br />
personală, ca om, ca întrupare rară a profundelor tendinţe de spiritualizare<br />
ale geniului românesc. Lipsit de sfinţi canonizaţi, neamul<br />
nostru are în austerul Arhiereu dela Blaj, cu chip transfigurat de sfânt<br />
coborît din vechile iconostase orientale, figura cea mai spiritualizată<br />
din câte ne-a dat galeria oamenilor noştri mari, o viaţă cheltuită eroic<br />
în năzuinţa spre desăvârşire şi o moarte săvârşită în mireasma populară<br />
a sfinţeniei.<br />
Intr'adevăr P. P. A. a fost prin definiţie Omul Spiritului. Urcarea<br />
spre culmile perfecţiunii îi cuprinde întreaga fiinţă şi îi explică întreaga<br />
acţiune. învăpăiata lui iubire de neam, cu toată lupta şi truda pentru<br />
deşteptarea lui la o nouă viaţă, nu este decât una din componentele<br />
acestei tendinţe fundamentale: de biruinţă în spirit şi prin spirit.<br />
•<br />
Coborâtor din munţi, din acea cetate de cremene a munţilor<br />
Apuseni, care este parcă inima neamului românesc — era din corn.<br />
Bistra de lângă Câmpeni — Aron a simţit în sine viaţa întreagă<br />
5*
404 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 7-9<br />
nostalgia înălţimilor, dorul apropierii de cer, iubirea caldă pentru lumina<br />
pură a culmilor.<br />
Plecat târziu la şcoli, fiul preotului nobil Teodor Aron, născut în<br />
1709, ducea cu sine şi ca o zestre familiară evlavia adâncă şi iubirea<br />
de cele sfinte. — Un şir întreg dintre membrii ramificatei familii îi găsim<br />
preofi şi protopopi ziditori de biserici, pe alţii călugări cucernici în mănăstiri,<br />
iar una din surorile lui, întrată prin căsătorie în familia Şuluţeştilor,<br />
a fost bunica marelui Mitropolit Alex. Şterca Şuluţu, cel care a lăsat să<br />
i se scrie pe mormânt: „numai moartea mă desparte de najiune".<br />
Nu se putea imagina, pentru formarea unui aluat sufletesc de<br />
această calitate, mediu mai prielnic decât Roma martirilor şi a şcolilor,<br />
unde fiecare piatră e amvon al credinţei şi altar de jertfă. Aici. în a-<br />
ceastă atmosferă de lumină, a fost fascinat şi el, ca şi alji tovarăşi de<br />
şcoală, de vraja amintirilor naţionale. Lângă- statuia lui Traian a avut,<br />
ca şi ceilalţi mari cărturari ai şcolii ardelene, revelaţia originei noastre<br />
măreţe şi viziunea viitorului la care suntem chemaţi. „îngenunchind în<br />
faţa columnei lui Traian, — relatează în Memoriile sale Iosif Şuluţu —<br />
odrasla Moţilor, cu gândul dus la obida de acasă, ar fi exclamat plin<br />
de durere: unde-i gloria străbună, unde-i patria romană"? Acolo s'a<br />
dospit hotărîrea de a recuceri gloria la care ne obligă moştenirea<br />
strămoşească. Iar această hotărire s'a transformat în crez de viaţă nedesminţit<br />
nici o singură clipă, şi călăuzitor al tuturor năzuinţelor şi<br />
faptelor până la sfârşitul zilelor lui.<br />
Lupta a fost, grea din cale afară. Numai cufundarea tot mai stăruitoare<br />
în lumea tainelor de peste veac, rugăciunea şi ascheza tot<br />
mai aspră, L-au putut da puteri pentru ca să o ducă la bun sfârşit.<br />
Abia întors dela Roma în 1743, Episcopul Klein îl ia lângă sine,<br />
angajându-1 în marea luptă de desrobire naţională pe care o pornise.<br />
Anul următor îl duce cu sine la Viena, în memorabilul dram din care<br />
Klein n'avea să ne mai întoarcă niciodată, nevoit să fugă dinaintea<br />
duşmanilor la Roma, unde a murit cu dorul Ardealului, dor cu care-şi<br />
doarme până astăzi somnul în pământ străin.<br />
De acolo din surghiun, Klein încă în 1745 îl numi pe Aron vicar<br />
al său, dându-i întreaga grije şi toată răspunderea cârmuirei bisericii<br />
unite, atacată de duşmani din toate părţile cu fanatică înverşunare.<br />
Aron n'a şovăit. A primit marea răspundere, pe care alegerea lui<br />
întru Episcop în 1751 şi confirmarea din 1752, după abdicarea lui Klein,<br />
avea să o facă şi mai grea, şi mai deplină. — A înţeles însă din primul<br />
moment, că nu poate continua drumul şi metodele Iui Klein. Acesta<br />
zguduise ca o furtună toată rânduiala nedreptăţilor seculare. Angajase<br />
lupta politică pe faţă, dârz, cu uimitoare îndrăzneală, cu admirabilă clară<br />
vedere. Dar el era singur şi împotriva lui erau toţi. Şi aceşti toţi aveau
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ 405<br />
toată puterea şi averea, ştiinja şi Starul de partea lor. Iar Klein era<br />
singur. N'avea Stat Major să-1 secondeze, n'avea ofiţeri cari să execute,<br />
şi n'avea armată care să-1 înţeleagă şi să-1 urmeze. A fost înfrânt.<br />
Era fatal!<br />
Mânat de firea sa blajină, şi silit de puterea adversarului biruitor<br />
în lupta politică, Aron a lăsat sabia şi a luat în mână cartea. Văzuse<br />
zădărnicia luptei de unul singur. îşi făcuse convingerea că biruinţa nu<br />
o poate câştiga decât poporul românesc însuşi. In acest scop insă<br />
trebuia deşteptat, trebuia crescut, luminat, entuziasmat. „Atunci — zicea<br />
el — şi străinii avea-vor respect de noi, şi dacă se vor jertfi zece,<br />
răsări-vor 100 şi 1000 şi naţiunea fi-va scăpată... Sabia nu străbate<br />
prin întunerec, numai lumina străbate şi numai lumina răsbate asupra<br />
întunericului. Numai omul cult şi religios se poate entuziasma, alţii se<br />
pot fanatiza; va fi flacără, dar lumină şi căldură nu".<br />
Convins aşa dară, că eliberarea politică nu poate fi decât rod al<br />
desrobirii spirituale, Aron prinde sabia luminei şi declară război întunericului.<br />
— Şi Dumnezeu ştie, că era mare foarte besna ce învăluia<br />
oropsitul neam românesc din Dacia Traiană. într'o vreme când nici<br />
preoţii nu ştiau ceti şi scrie cu toţii, ci făceau doar pe de rost unele<br />
slujbe, când nici ei nu ştiau deschilini dreapta credinţă din pâslă a-<br />
tâtor credinţe deşarte, nu-i mirare că mulţimile ignorante trăiau în tot<br />
felul de rătăciri şi obiceiuri păcătoase. Ne cuprinde mila cetind astăzi<br />
instrucţiunile lui Aron către preoţi, pentru stârpirea acestor rătăciri. Sunt<br />
atâtea feluri de vrăjitorii, descântătorii şi farmece, nedeile şi ieşirile<br />
noaptea la morţi, desgroparea morţilor, etc. până la obiceiul de a<br />
mânca muguri în loc de paşti, încât indignarea cucernicului arhiereu<br />
împotriva acestor fel de „diavoleşti obiceaiuri" este perfect justificată,<br />
dar şi greutatea excepţională a luptei începute ne pare evidentă.<br />
Aron a lucrat cu plan şi cu sistem, a luptat cu toate armele, utilizând<br />
toate resursele de care dispunea el şi biserica sa. A creiat nu<br />
una, ci o serie de instituţii care, întărindu-se şi întregindu-se reciproc,<br />
au dus în cele din urmă Ia biruinţă.<br />
înainte de toate, a dat fiinţă şi viaţă cadrelor pregătite de Inocenţiu<br />
Micu la sediul eparhiei din Blaj: Mănăstirea Sf. Treimi, şcolile<br />
şi tipografia. Aceste trei elemente împreună au constituit creerul şi<br />
inima acelei „şcoli ardelene", căreia i se datoreşte, în ultima analiză,<br />
„minunea resurecţiunei noastre naţionale", cum îi zice dl Sextil Puşcariu.<br />
Clădirea mănăstirei exista de sub Klein. Acum începe a se<br />
popula cu elemente tot mai numeroase, venite din marile şcoli ale<br />
apusului, mai ales din Roma.<br />
Şcolile, pentru care s'a sbătut Aron un deceniu încheiat, luptând
406 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ Nr. 7-9<br />
cu piedici nenumărate, le deschide în aceeaşi clădire în 18 Octombrie<br />
1754. Trei deodată: una de obşte, în care se propune scrisuLşi<br />
cititul, cântările şi alte cunoştinţe exclusiv în limba românească, (din<br />
aceasta s'a desvoltat şcoala normală de învăţători de astăzi); a doua<br />
şcoala latinească, organizată după modelul şcolilor secundare din<br />
apus, pentru propunerea ştiinţelor şi limbilor (aceasta a funcţionat<br />
până la 1832 ca liceu cu 5 clase, între 1832—1850 cu 7 clase, iar<br />
după această dată cu 8 clase); a treia era şcoala pentru educaţia religioasă<br />
şi pregătirea la preoţie, desvoltată şi ea paralel cu cele apusene,<br />
în Academia de Teologie de astăzi.<br />
înţelegând că „mai toţi sunt însetoşaţi şi flămânzi de hrana cea<br />
sufletească — cum spune însuşi Episcopul — pentru aceea tuturor<br />
fiilor noştri ori cari vor cere, trebuie după putinţă să li se frângă<br />
sfânta pâne şi a-i cuprinde la învăţătură", el chiamă dintru început pe<br />
toţi, fii de nobili, de preoţi ori de iobagi, fără deosebire. Cunoscând<br />
însă mizeria generală a poporului, ca şi imposibilitatea de a hrăni pe<br />
elevi de acasă — aceştia recrutându-se chiar din primul an din toate<br />
coifurile Ardealului, din Maramureş şi Năsăud până în Banat — Aron<br />
dispune ca la aceste „fântâni ale darurilor", „nici o plată dela ucenici<br />
să nu se aştepte", ci dimpotrivă, pe lângă cei 20 aleşi pentru şcoala<br />
de preoţie şi crescuţi pe cheltuiala mănăstirei, a dispus să se dea tuturor,<br />
din al său, pâine şi la praznice şi fiertură, multora hane şi cărţi.<br />
Deacum înainte ei, ucenicii şcoalelor, vor fi grija supremă a bunului<br />
Episcop şi bucuria lui cea mai mare. Tot ce are el —• care pentru<br />
sine n'a cheltuit niciodată mai mult de 3 creiţari pe zi — le-a dat lor,<br />
atât în viaţă cât şi după moarte, şi lor le-a dăruit şi cea mai bună<br />
parte a iubirei sale. Când era acasă îi cerceta ziua şi noaptea, interesându-se<br />
de necazurile şi bucuriile lor, controlând caietele şi progresul,<br />
dând sfaturi şi îndemnuri, împărţind laude şi mustrări unde era<br />
nevoie.<br />
Naţiunea a răspuns prompt la chemarea luminei. încă în primul<br />
an cele trei scoale numără 178 elevi, numărul lor întrecând nu peste<br />
mult 300. — Zelul elevilor e atât de mare]încât — istoriseşte un ungur,<br />
Benko — era pe atunci spectacol obişnuit să vezi în piaţa Blajului flăcăi<br />
de 18—20 ani, scriind cu betigaşe vara în nisip, iarna în zăpadă. —<br />
Faima şcolilor a mers repede. Mai ales şcoala latinească a început<br />
curând „a se vesti", cum spune cronicarul Samuil Clain.<br />
Duşmanii încep a se teme. Nici 10 ani nu trec, şi la 1761 reformatul<br />
ungur Rettegi scrie că unirea Românilor cu Roma, dacă ar<br />
dura — ceeace el nu crede, va fi - spre pierzarea lor, a ungurilor.<br />
Fiindcă prin ea li s'a dat Românilor dreptul să-şi facă şcoli, şi cea<br />
dela Blaj are încă de pe acum 500 elevi, cari învaţă cu mare zor;
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ 407<br />
dacă ar continua, apoi vai de reformaţi, căci vor pierde situaţiile şi<br />
privilegiile.<br />
Se învăţa în şcoală credinţa şi pietatea creştină, se învăţau ştin-<br />
{ele şi limbile ca în Apus, dar se învăţau mai ales dogmele crezului<br />
nostru naţional: origina latină, continuitatea noastră în Dacia, dreptul<br />
la libertate, şi conştiinţa unităţii etnice a tuturor Românilor. Dascăli şi<br />
elevi erau Ia fel de entuziasmaţi de această mare revelaţie, căreia profesorii<br />
au început a-i da temelii ştiinţifice, răzimati pe istorie şi pe<br />
cercetările linguistice.<br />
Studiile trebuiau tipărite. Aron deschide tipografia, utilându-o<br />
cu tot ce putea fi mai modern în vremea aceea. Nu mai lipsea nimic<br />
pentruca Blajul să devie adevărata inimă a naţiunii, din care sângele<br />
nouei vieţi se va răspândi în întreg organismul. Erau prezenţi marii<br />
dascăli creatori de cultură şi de idealuri; prezente legiunile mereu<br />
crescânde ale ucenicilor cari le vor duce pe toată faţa pământului<br />
românesc, nu numai în Ardeal, ci la Craiova, la Bucureşti, la Iaşi şi<br />
Cernăuţi, aprinzând pretutindeni lumina, vestind pretutindeni solia învierii.<br />
Aron totuşi nu s'a mulţumit cu atât. A voit să înmulţească instituţiile<br />
blăjene în cât mai multe centre din Ardeal. A înfiinţat mai multe<br />
mănăstiri cu şcoli, dintre cari a dat deosebită importanţă celei din<br />
Alba-Iulia.<br />
In monografia sa despre P. P. A., Bunea găseşte nu mai puţin<br />
de 55 şcoli înfiinţate de el, în cuprinsul Ardealului, cele mai multe pe<br />
a sa cheltuială.<br />
In fruntea luptei pentru lumină, Episcopul însuşi. Prezent în toate părţile<br />
vastei sale Eparhii, vesteşte adevărul cu graiul viu, mişcând auditoriul<br />
până la lacrimi; trimite scrisori şi îndemnuri; scrie el însuşi cărţi, dintre<br />
care unele, ca „Floarea adevărului", s'a tradus şi în latineşte, fiin deosebit<br />
de apreciată la Roma, — şi acestea toate în mijlocul grijilor şi<br />
supărărilor fără seamnăn cauzate de turburarea bisericei sale, protestând<br />
mereu contra nedreptăţilor şi făcând toate stăruinţele pentru înălţarea<br />
neamului său oropsit.<br />
Tăria şi puterea supra-omenească reclamată de acest efort, a câştigat-o<br />
Aron dintr'o intensă trăire a credinţei, dintr'o tot mai stăruitoare<br />
înălţare pe treptele spiritualităţii, dintr'o ascheză căreia nu-i găsim asemănare.<br />
„Nu dormea niciodată — scrie duiosul cronicar SamuiI Clain<br />
— mai mult de 4 ceasuri şi totdeauna numai pe un sac de pae. In patru<br />
zile mânca numai odată pe zi. In paresemi prânzia Dumineca şi apoi până<br />
Miercuri nu gusta nimic, ci lucra pentru binele public şi se ruga neîncetat,<br />
făcând nu numai mătăniile prescrise ci şi alte multe, cât degetele<br />
lui pururea se cunoşteau de mătănii. Miercuri după liturgia
408 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ Nr. 7-9<br />
Inainte-sfinţitelor lua un mic prânz şi apoi până Vineri ajuna. Vineri, Sâmbătă<br />
şi Duminecă prânzia. Mijlocul lui până la moarte, 11 ani, a fost<br />
încins pe pielea goală cu un lanj de fier, de care numai în zilele din<br />
urmă înainte de moarte s'a descins"... (lanj care se păstrează şi azi<br />
în Muzeul Blajului).<br />
La această austeritate de sfânt se adaugă virtuţi de acelaşi grad.<br />
Umilinjă înainte de toate. Numit episcop, duhovnicul său Atanasie Rednic<br />
îl pune la încercare, spunându-i că nu-1 socoate vrednic de episcopie,<br />
şi 1-a obligat să demisioneze. După scurtă chibzuială, Aron şi-a<br />
scris demisia pe care a predat-o duhovnicului său. Numai după o săptămână<br />
Rednic a venit şi i-a comunicat că demisia n'a fost înaintată<br />
ci că fraţii toţi îl roagă să primească Episcopia. Aron s'a supus, cerând<br />
ca fraţii să-1 ajute cu rugăciunile lor.<br />
Inima lui bună o arată între altele împrejurarea că, ajuns arhiereu,<br />
a iertat pe toţi cari îi făcuseră supărări şi greutăţi, pe cât de mari pe<br />
atât de nedrepte. — Dărnicia lui şi mila pentru săraci a stat să le<br />
întreacă pe toate celelalte.<br />
Astfel viaţa lui Petru P. Aron, ni se înfăţişează nu numai ca o<br />
pilduitoare strădanie spre sfinţenie, ci este ea însăşi un adevărat triumf<br />
al spiritului.<br />
Cu un trup înfrânat ca al pustnicilor din vechime, el a împlinit<br />
o viaţă de uimitoare activitate. Vizitaţiile canonice, pe care le-a făcut<br />
pe timp de ploaie şi în gerul iernilor, ţin de miracol, şi astăzi ni se<br />
par aproape cu neputinţă. In 1755—57 îşi vizitează toată eparhia dela<br />
Făgăraş la Năsăud şi până la Baia Mare; în 1758—59 cutreeră toată<br />
Valea Mureşului, Valea Haţegului şi Munţii Apuseni; în 1763 urmează<br />
Someşul până la poalele Maramureşului. In 26—28 Ianuarie 1764 îl<br />
găsim la Capnic, unde se îmbolnăveşte greu şi, transportat la Baia<br />
Mare, trece în veşnicie la 9 Martie 1764.<br />
Dar spiritul care 1-a ţinut în viaţă n'a murit. Ci puterea lui a<br />
făcut desigur ca trupul lui Aron, dus la Blaj, vreme de vre-o 8 zile să<br />
nu înţepenească nici să capete miros, şi aşezat în cripta bisericei dela<br />
curtea Mitropolitană să rămână întreg mulţi ani dearândul.<br />
N'ar fi deci mirare că la moartea acestui sfânt icoana Maicei<br />
Domnului, cea dela Prislop, să fi lăcrimat, aşa cum spune tradiţia.<br />
Cert este că spiritul lui a rămas viu, şi trăeşte până astăzi<br />
în şcolile pe care le-a întemeiat şi cărora el le-a dat viaţă din viaţa<br />
sa şi suflet din sufletul său. Credinţa în Dumnezeu şi dragostea de<br />
neam au fost şi au rămas de atunci până astăzi suflul călăuzitor şi<br />
specific al şcolilor din Blaj, cari tot dela el au moştenit tradiţia marei
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 409<br />
dărnicii pentru elevi şi a unei adevărate predilecţii pentru cei săraci<br />
şi necăjiţi dintre fiii neamului.<br />
Dacă a existat la Blaj „o şcoală nevăzută — cum zice dl Silviu<br />
Dragomir, el însuşi fost elev al acestei şcoli — din care radia cu o<br />
covârşitoare putere spiritul creator al românismului", apoi desigur spiritul<br />
nevăzut al lui Aron animează şi astăzi această şcoală. Şi nu-i mirare<br />
că, gândindu-se la Blaj, marele Dascăl Nicolae Iorga vede în<br />
primul rând „chipul slab, chinuit dar bucuros de orice suferinţă al lui<br />
Petru Pavel Aron... Blajul — zice Iorga — este al lui: Undeva el<br />
trebui să fi irăind, — suflet îngriiat veşnic de soarta şcolilor lui, rătăcind<br />
prin clasele cuprinse de noapte, suind treptele catedrelor goale,<br />
uitându-se prin caiete, bucuros de tot ce e bine într'ansele. —învăţaţi<br />
bine copiilor şi tinerilor din şcolile blăjene — îşi încheie cuvântul<br />
marele dascăl — căci vlădica întemeierii vă vede".<br />
Cu acest îndemn, adresat tuturor elevilor români de pretutindeni,<br />
încheem şi noi: învăţaţi bine elevi români, mai ales astăzi, când neamul<br />
trece prin una din cele mai grele ore ale istoriei sale. Privind<br />
spre chipul de lumină al celui ce a întemeiat întâiele scoale româneşti,<br />
nu uitaţi o singură clipă deviza care 1-a călăuzit pe el şi care ne va<br />
mântui şi pe noi: „prin credinţă şi învăţătură la lumină; prin lumină<br />
la libertate şi la biruinţă".<br />
AUG. POPA
BLAJUL, CETATE ECLESIASTICA<br />
ŞI <strong>CULTURA</strong>LA*)<br />
Intr'această lună de înflorire a arborilor, a cerului şi a sufletului,<br />
descăleca, acu 206 ani, la îmbucătura Târnavelor, într'un castel cu<br />
tristă istorie, de unde a pornit multă obidă pentru noi, un călugăr uscăţiv<br />
ca cei din frescele Iu Giotto, un călugăr în rasă aspră de şiac<br />
negru şi cu cruce de aur pe piept. Acest călugăr era Inochentie Micu,<br />
fiu de ţăran de prin părţile Sibiului, care după câteva luni numai, avea<br />
să şadă în sala mare a castelului, pe tron arhieresc, ca episcop al Românilor<br />
uniţi.<br />
Descălecarea lui din poştalionul cu fân de munte este începutul<br />
cetăţii eclesiastice şi culturale în Blaj.<br />
Mănăstirea şi catedrala, zidite din îndemnul lui Inochentie Micu,<br />
cu sufletul şi banii lui, şi cu crucerii şi zloţii trudiţi ai ţăranilor de pe<br />
Târnave, au fost forturile puterii noastre spirituale acolo în Blaj, şi apoi<br />
în toată ţara de peste munţi.<br />
Blajul acesta, la descălecarea călugărului de la Sibiu, era un loc<br />
de multă suferinţă pentru Români. Amar trăiau pe vremea aceia păstorii<br />
şi plugarii noştri. O mărturiseşte marele călugăr într'una din neîntreruptele<br />
Iui plângeri către împărăţie. Eram socotiţi ca nişte iloti fără<br />
drept în faţa dreptăţii, fără drept de a fi fiii patriei noastre, în Transilvania,<br />
deşi ţara aceasta este pământul cu sacre dovezi ale naşterii<br />
noastre nobile. In ţărâna acestui ţinut spuzit de florile fânului sunt urme<br />
de bazilici, de temple şi de castre! Pretoria Augusta şi Sarmisegetuza<br />
Regia, sunt dovezile de mare cultură ale Daciei romane. Transilvania<br />
este muzeul obârşiei noastre, documentul stăpânirii româneşti dintru<br />
început. Suntem de dincolo de istorie legaţi de pământul cu Crişuri,<br />
cu Mureş şi cu Olt. Am trăit cu oaia lângă noi, cu boul de muncă şi<br />
câinele dac, de când nu se ştie aproape. Acum o mie de ani aveam<br />
duci români. Aveam pe Gelu şi pe Olad. O mie de ani de trudă şi<br />
de luptă. Aceasta a stârnit în Românii ardeleni furii, aprinderi mari,<br />
revolte după revolte. Trei veacuri: al 13-lea, al 14-lea şi al 15-lea au<br />
fost veacuri de răscoale ţărăneşti. Toate aceste revoluţii au fost revoluţii<br />
de conştiinţă.<br />
*) Cuvânt rostit la radio în ziua de 3; 15 Maţu c.
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ 411<br />
Răscoala din 1784 a Crăişorului, Memorandul din 1791, turburările<br />
din 48 şi plângerea din urmă la împărăţie, cu epilogul de la<br />
Vaf şi Seghedin, ce-au fost de cât revolte de conştiinţă?<br />
O mie de ani de revoltă, de luptă şi de aşteptare.<br />
Ce dramă istorică! Se poate spune că măreţia Transilvaniei nu<br />
e pentru noi în grădinile ei frumoase, în râurile cu aur ale lui Bălcescu,<br />
în codrii sonori şi 'n râurile cu numiri armonioase. Măreţia Transilvaniei<br />
este in frumuseţea priveliştilor sufleteşti, în conştiinţa naţională<br />
a Românilor, în acel teren cultural de rezistenţă în care Românii<br />
de peste munţi au stat retranşaţi fără odihnă, o mie de ani.<br />
Ce trecut cultural şi naţional de la Optun, de acu o mie de ani<br />
şi până Ia străfulgerarea versurilor de profeţie şi de trezire ale lui<br />
Octavian GogaJ<br />
Transilvania este leagănul naşterii noastre. Pământul lui, se odihneşte<br />
pe oasele lui Mihai, ale lui Horea, şi Bărnuţ, iar fibrele inimei<br />
noastre sunt împletite toate în jurul lui.<br />
Şi iată în aceasta Transilvanie, o cetate de scaun — Blajul, în<br />
care a păstorit marele călugăr român Inochentie Micu. El este întemeietorul<br />
cetăţii culturii care acolo, prin biserică s'a făcut. Sufletul<br />
Blajului dela el începe. El începe în 1747 mănăstirea cu chilii de creştinească<br />
gândire, şi catedrala. Este, spune un cărturar dela Blaj, un<br />
nebun în credinţa şi iubirea lui de neam. Pentru aceasta este smuls<br />
din Blaj, chemat la Viena şi nu se mai întoarce între ai săi, niciodată.<br />
Moare la Roma unde se odihneşte de-atunci într'o criptă călugărească.<br />
Tot ce-a sădit el însă, a prins. Blajul spiritual purcede din spiritul acestui<br />
călugăr viteaz. El i-a dat primul aşezământ epocal, — mănăstirea<br />
şi biserica mare, iar urmaşul lui, Petru Aron — şcoalele.<br />
Castelul de descălecare al lui Inochentie Micu, biserica şi şcoalele<br />
au făcut din Blaj cetatea de însufleţire a tuturor Românilor.<br />
De-aici au pornit proorocii şi luptătorii noştri pentru unitate. Blajul,<br />
crescut în spiritul Romei creştine, a dat pe trezitorii mândriei de români,<br />
— pe Şincai şi pe Maior. Blajul ne-a dat istoria pentru începutul<br />
Românilor. Dela Blaj se împrăştie gândul misiunii româneşti. Prin<br />
Blaj ne-am descoperit romanitatea. Şincai, trimis în Roma bisericii, s'a<br />
întors răpit de Roma lui Traian.<br />
Blajul a afirmat stăruitor şi puternic nobleţea obârşiei noastre,<br />
iar conştiinţa originei romane ne-a întărit şi ne-a făcut mândri.<br />
Blajul, cel dintâi, a început adunarea de documente privitoare la<br />
trecutul românesc. Cărturarii lui nu cunoşteau oprelişti, bariere, nimic.<br />
Ei au trecut cum au ştiut peste orice împotrivire şi au luat contact cu<br />
cronicele româneşti şi cu spiritul Românilor liberi.<br />
Cronicile româneşti sunt cunoscute de Bazilitii dela Blaj încă din
412 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ Nr. 7-9<br />
1757. Toţi strâng documente privitoare la Români, iar tipografia din Blaj,<br />
— unealta cea mai sfântă poate a culturii noastre, — împrăştie cărţile<br />
ei până la toate hotarele pământului românesc.<br />
Blajul ajunge centrul şcoalei istorice româneşti prin care ne descoperiam<br />
nobleţă originii, iar şcoalele lui Petru Pavel Aron; după spus-a<br />
lui Iorga, au deschis largi orizonturi cugetării neamului. Aici veneau<br />
top" însetaţii de lumină şi dreptate, cari după trecerea lor cu sufletul<br />
prin lumina Blajului se risipeau ca misionari deşteptători peste întreg<br />
pământul românesc. Nimeni n'a ocolit Blajul, Eminescu a trăit în el<br />
şi s'a scăldat în Târnava, — Iordanul culturii naţionale.<br />
Din şcoalele Blajului a ieşit Şincai, P. Maior, Vasile Aron, Ion<br />
Barac, Ion Maiorescu, Bărnuţ, Andrei Mureşenii, Aron-Pumnul, Axente<br />
Sever, voinic ca o prăvălire de munte, Cipariu ascetul scripturilor bătrâne<br />
cum îi spune Ooga, Aron Densuşianu, Bariţ şi alţii.<br />
Marele ucenic al Blajului a fost blândul ţăran din Pana de, întemeetorul<br />
şcoalei latiniste, — Timoteiu Cipariu, cel mai osârdnic cărturar<br />
al Blajului. Omul care aduna, cu râvnă ce nu-şi găseşte asemănare,<br />
tot ce se lega de trecutul şi durerile noastre, de sufletul şi vitejia<br />
minţii româneşti. Cât a strâns el, este uimitor. Ce-ar fi fost dacă<br />
la 49 nu-1 jefuia în Sibiu, armatele lui Bem. Câte cărţi, câte manuscrise<br />
pierdute. A mers călare după unele, până la Constantinopol.<br />
Când s'a întors acasă calul de abia se ţinea, — piele şi oase, dar<br />
dăsagii de pe el erau plini de cărţi şi de documente. Cipariu, care ştia<br />
20 de limbi, a fost podoaba de muncă şi de bunătate a Blajului. El a<br />
simţit suferinţele Românilor de peste munţi, până în străfundul greu<br />
al lor.<br />
Blajul s'a topit totdeauna. în frământările şi aspiraţiile neamului<br />
românesc.<br />
Dela Inochentie Micu şi până la însufleţiţii cărturari de astăzi,<br />
Blajul a fost o cetate de vibraţie şi de simţire românească, o cetate<br />
de credinţă şi de carte. Blajul a dat, într'adevăr, un parfum spiritual<br />
culturii româneşti. Nu mai este un oraş ci o instituţie sacră, locul din<br />
care s'a înălţat tulpina vieţii spirituale a Ardealului. Măreţia Blajului<br />
s'a văzut în predica cerească a lui Simion Bărnuţ.<br />
Oraş cu multă istorie şi cu câmpii cari se chiamă ale libertăţii,<br />
oraş al dascălilor şi al preoţilor de revoluţii cereşti, reşedinţă a vechei<br />
culturi româneşti, loc sfinţit prin marea trudă a minţii, de unde spunea<br />
Eliade Rădulescu că a răsărit soarele României, — oraş cu morminte<br />
în care se odihnesc oase de sfinţi, sfinţii calendarului nostru spiritual,<br />
— mari clerici şi mari cărturari.<br />
Aici te „întâmpină mereu amintirea vie a înaintaşilor cari au<br />
pregătit redeşteptarea şi victoriile româneşti", a cărturarilor ale căror
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ 413<br />
gânduri, scrieri şi cuvântări au fost sentinţe pentru viaţa mare şi istorică<br />
a românilor de peste munţi.<br />
La Blaj, în clipe de răscruce, Românii şi-au rostit, instinctiv, marile<br />
lor hotărîri şi nicăeri, într'adevăr, „cultura românească n'a avut<br />
glas mai frumos ca la Blaj".<br />
Blajul a însemnat întotdeauna un spor de avânt, desluşire, speranţă<br />
şi curaj.<br />
OH. D. MUGUR<br />
ISTORIA UNEI POLEMICI TEOLOGICE<br />
(1883—1886)<br />
In cele ce urmează voiu prezenta „biografia" unei polemici<br />
teologice de altădată. Am fixat ca ani delimitativi 1883 şi 1886, cari<br />
marchează apariţia a două cărţi polemice, ce formează nervul central<br />
al polemicei.<br />
In 1883 Episcopul Melchisedec ) al Romanului, fost membru al<br />
Academiei Române, publică o lucrare vehementă împotriva catolicismului.<br />
Admiratorul pravoslaviei ruseşti era adversar ireductibil al Papei<br />
şi al catolicismului. Lucrarea inlitulată: Papismul, acuză Biserica catolică<br />
din România că face prozelitism, contestă dreptul la existenţă<br />
al Episcopilor catolici şi vrea un front comun împotriva catolicismului,<br />
in 1883 se vorbia insistent despre întemeierea unei Arhiepiscopii romano-catolice<br />
la Bucureşti.-) Eminescu scrie mai multe articole împotriva<br />
acestui aşezământ 3) crezând că e o „lipsă de tact din partea<br />
Scaunului papal". Am putea presupune că şi aceste discuţii de presă<br />
au accelerat apariţia lucrării Episcopului Melhisedec. In 22 Aprilie 4 )<br />
1883 Papa Leon XIII ridică Episcopia catolică de Bucureşti la rangul<br />
de Arhiepiscopie.<br />
') Gheorghe Dincă: Episcopul Melhisedec (1823-1892). Bucureşti, 1939,<br />
în 8°, 32 p. — loan Kaiinderu: Episcopul Melchisedec. Discurs de recepţie. Bucureşti,<br />
Academia Română, 1894, în 8°, 93 p. Simeon Mehedinţi: Episcopul Melchisedec.<br />
Amintiri. Cernica, 1939, în 8". 12 p. Veniamin Pocitan Ploeşteanu (Arhiereu):<br />
Episcopul Melchisedec, ca membru al Sfântului Sinod (1861—1892). Cernica,<br />
193 \ în 8°, 98 p. flcelaş: Documente din viaţa şi activitatea Episcopului<br />
Melchisedec între anii 1856 -1861: Cernica, 19Jo, în 8», 96 p. Am citat numai<br />
cărţile despre Episcopul Melchisedec, nu şi articolele sau lucrurile în cari e pomenit<br />
tangenţial.<br />
') /. M. Raşcu: Eminescu şi catolicismul. Bucureşti, Tip. Lupta, 1935 p. 25.<br />
) Idem : lbidem.<br />
') M. Theodarian-Carada: Caracterul juridic ai Arhiepiscopiei catolice din<br />
Bucureşti — Bucureşti, 1916, p. 11-14, (Extras din Revista catolică).
414 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 7-9<br />
La Iaşi acţiunea Episcopului Melchisedec era secondata de Societatea<br />
Ortodoxă. Principele Gheorghe Bibescu publică în 1885 în<br />
Nouvelle Revue un studiu întitulat „Ortodoxia şi catolicismul în Orient",<br />
în care acuză catolicismul că face prozelitism în Orient şi cere respect<br />
reciproc între biserici. Arhiepiscopul catolic Ignatie Paoli era bătrân<br />
şi bolnav. Se gândea să ajungă la o înţelegere prin duhul blândeţei.<br />
In 1881 Parlamentul (şi deci Guvernul) a aprobat instituirea unei<br />
loterii pentru terminarea catedralei catolice Sfântului Iosif din Bucureşti.<br />
Se ridică mai multe glasuri împotriva sprijinului acordat catolicilor.<br />
Intre timp moare Arhiepiscopul Paoli şi e numit Arhiepiscop în<br />
1885 P. Palma. Un grup de catolici organizează în 1885 un pelerinaj<br />
la Lourdes. In 1883 a fost în pelerinaj la Lourdes profesorul G. L.<br />
Frollo ) pentru vindecarea ochilor săL A promis că va face şi va duce<br />
la Lourdes un steag românesc, va traduce pe Lassere în româneşte<br />
şi va organiza un pelerinaj la Lourdes 6 ). Pelerinajul naţional s'a făcut<br />
în 1885, când s'a fost dus şi steagul românesc. Tot în 1885 a apărut<br />
la Iaşi cea mai mare lucrare despre Lourdes, de Enric Lasserre : Istoria<br />
Madonei din Lourdes, tradusă din franţuzeşte cu voia autorului<br />
(în 8 ft , 362 p). Are o prefaţă scrisă la Lourdes în 5 Sept. 1885. Nu<br />
se spune cine e traducătorul, dar ştim că e Frollo, distinsul profesor<br />
de literaturi neolatine dela Universitatea din Bucureşti. In acelaşi timp<br />
apar în italieneşte două lucrări: 1) La Romenia ed il pelerinaggio francese<br />
della Salute; 2) Culto a N. S. di Lourdes in Romenia — tipărite<br />
la Veneţia. Au apărut ca broşuri, dupăce s'au tipărit mai întâiu în<br />
Annali veneti di N. S. di Lourdes (Tip. Immacolata) şi au fost reproduse<br />
în Giardinetto di Măria din Piacenza. Cultul Preacuratei dela<br />
Lourdes s'a răspândit şi în Ardeal, unde a fost bine primită splendida<br />
operă teologică a lui Lasserre.<br />
Am pomenit aceste amănunte despre Lourdes, fiind în legătură<br />
cu polemica despre care vorbim. Atacaţi în 1883 de Episcopul Melchisedec<br />
şi repetându-se mereu acuzele împotriva catolicilor, se aştepta<br />
şi un cuvânt autorizat al ierarhiei catolice. Arhiepiscopul P. Palma tipăreşte<br />
o pastorală în mai multe limbi. Plecând dela Enciclica Immortale<br />
Dei a Papei Leon XIII, vorbeşte despre universalitatea Bisericii<br />
lui Hristos, combătând ştirile inexacte lansate despre catolici. Vorbeşte<br />
despre primatul papal, despre unirea cu Roma, despre rolul culturalnaţional<br />
al unirii din Ardeal dela 1700, citând în notă aprecierile foarte<br />
°) Despre Frollo: 1) Pompiliu Eliade: Viaţa şi scrierile lui G. L. Frollo.<br />
Noua revistă română 1900, Voi. II, p. 82-92 (lecţie inaugurală). 2) C.H. Niculescu:<br />
Gian Luigi Frollo, Bucureşti, Monitorul Oficial. 1937, în 8«, 96 p. (Extras<br />
din Studii Italiene, voi. IV).<br />
•) Mia Frollo: Cărţi vechi citite, Observatorul, 1934, An. VII.p, 144 H7.
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 415<br />
favorabile ale Doctorului Obedenaru, român macedonean şi ale lui P.<br />
Nilles (din lucrarea Symbolae). In partea ultimă a pastoralei vorbeşte<br />
despre necesitatea apărării catolicismului de multele atacuri din ultima<br />
vreme.<br />
Frumoasa pastorală a Arhiepiscopului a fost comentată cu mult<br />
interes. Epoca, organul opoziţiei *) atacă pastorala şi totodată spune<br />
multe rele despre Papa, despre Biserica catolică, despre Sfânta Unire<br />
din Transilvania. Atrage atenţiunea conducătorilor şi îşi exprimă dorinţa<br />
de a fi tratată mai bine Biserica ortodoxă. In acelaş timp atacă<br />
şi pe tinărul preot Dr. Dumitru Radu (episcopul de mai târziu al Oradiei)),<br />
predicator la Catedrala Sfântului Iosif şi profesor la Seminarul<br />
catolic, care prin talentul') său oratoric şi-a asigurat un bun renume<br />
în Capitală. Mitropolitul Primat Calinic Miclescu a considerat Pastorala<br />
drept provocare. In ziua Sfinţilor Apostoli Petru şi Pavel a dat<br />
o pastorală care a fost pnblicată în toate ziarele şi răpândită în toată<br />
ţara. A apărut şi în Biserica ortodoxa română, revista Sfântului Sinod.<br />
A fost citită la 23 Mai în şedinţa Sfântului Sinod, fiind de faţă<br />
Ministrul Sturdza. A luat cuvântul şi Mitropolitul Iosif Gheorghian dela<br />
Iaşi, felicitând pe Mitropolitul Primat şi protestând împotriva catolicilor,<br />
cari abuzând de liberîatea ce o au, fac prozelitism. 10 ) Telegraful, organul<br />
preşedintelui guvernului, a lui Brătianu 1 '), publică pastorala Miiropolitulu<br />
Primat, împotriva unora cari tulbură Biserica. Intr'un articol<br />
de fond l ) ridiculizează intenţia Arhiepiscopului Palma de a face propagandă<br />
catolică, în secolul al XIX, caracterizat prin materialism. Autorul<br />
anonim face apoi istorie bisericească şi constată că în Orient a<br />
fost numai armonie, pe când Occidentul a fost sfâşiat de războaie.<br />
Vorbeşte apoi despre Papa şi încheie crezând că Papa Leon XIII va<br />
renunţa la dorinţa de a „ne stăpâni". — Ziarul german „Bukarester-<br />
Tageblali" 3) publică un articol lung în care combate tendinţa expansivă<br />
a catolicismului şi în general se ocupă apoi de situaţia cato-<br />
') 26 —27 Aprilie (după stilul nou 8—9 Maiu).<br />
8<br />
) Despre Episcopul Radu: 1) Dr. lacob Radu: In Memoriam. Prinos memoriei<br />
Episcopului Dr. Demetriu Radu. Oradea, 1930, în 8°, 100 p. 2) Dr. Const.<br />
Pavel: Episcopul Dr. Demetriu Radu (1861—1920). Beiuş, Tip. Doina, 1930, în<br />
8°, 40 p. Am citat numai cărţile, nu şi numeroasele articole.<br />
») Din prediceie sale au apărut: Viaţa şi operele Episcopului Dr. Demetriu<br />
Radu. Voi. I. Predici. Oradea, 1923, în 8°, 306 p. (îngrijite de Dr. Iacob Radu,<br />
prepozit capitular).<br />
,0<br />
) Se spune adesea că catolicii fac prozeletism, dar nu se precizează ce<br />
e prozelitismul. N'a zis Hristos: Eu vă fac pescari de oameni; şi Mergând învăţaţi ?!<br />
") 19 Iunie (stil nou — 1 Iulie).<br />
") 22 Iunie (stil nou — 4 Iulie).<br />
') 6 Iulie (stil nou — 19 Iulie).
416 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ Nr. 7-9<br />
licismului în general. Se ocupă apoi de situaţia catolicismului românesc.<br />
Analizează cele două pastorale şi combate catolicismul. E curios<br />
că în această discuţie intervine şi A. D. Xenopol. Savantul istoric nu<br />
era religios. In opera sa a dat dovadă că era foarte anticatolic. Scrie<br />
un articol în „ Voinţa Naţională", !4 ) organ al Ministerului de Interne,<br />
un articol mai lung, în legătură cu polemica de care ne ocupăm. Dela<br />
început se declară liber cugetător. îşi propune să vorbească despre<br />
unele fenomene recente. Combate cartea despre Lourdes alui Lasserre,<br />
apărută în traducere românească. Constată că în sec. XIX catolicismul<br />
e anticultural, că nu mai are nici un rol. Spune că poporul românesc<br />
s'a apărat împotriva catolicismului, iar în biserica unită nu găseşte nimic<br />
catolic. In L'Etoile roumaine, 1 ) organ al Ministerului de Externe,<br />
apare un articol lung — Le Catolicisme Militant — în care se spune<br />
că problema are mai mult caracter politic, decât relgios. Dupăce constată<br />
o mulţime de scăderi ale catolicismului, afirmă că poporul român<br />
fiind ortodox nu va accepta unirea. Combate pe Arhiepiscopul Palma.<br />
Am pomenit numai câteva ziare, dar în general spiritul laic al secolului<br />
materialist faqe să se scrie împotriva cctolicismului. Presa bisericească,<br />
Biserica Ortodoxă Română şi Ortodoxul comentează cele<br />
două pastorale, aducând şi argumente teologice. Arhiereul Inocenţiu-<br />
Ploieşteanu, vicar al Mitropoliei, traduce din Mitropolitul rus Filaret<br />
câteva pasagii, cari să constituie un răspuns la Pastorala Arhiepiscopului<br />
Palma. L'Independence Roumaine ) care odinioară fusese patronat<br />
de Principele Gheorghe Bibescu, iar acum era a tinărului G. E. Lahovari,<br />
vorbeşte de necesitatea apărării de „pericolul" catolic. Sub pseudonimele<br />
Baba Novac şi Un ortodox scrie mai multe articole anticatolice<br />
M. Logomirescu. Presa guvernamentală scrie foarte multe lucruri<br />
împotriva catolicismului, iar presa din opoziţie se declară apărătoare<br />
a catolicismului, ca să atace pe guvernamentali. Pe când e în ferbere<br />
o discuţie atât de aprinsă, N. Cretzulescu admite întemeierea<br />
unui Seminar catolic la Iaşi. Arhiereul Calistrat Orleanu, Mârzescu,<br />
Ionescu-Gion şi multe alte personalităţi din acel timp scriu despre problema<br />
religioasă, lovind sub o formă sau sub alta în catolicism, spre<br />
r<br />
a apăra ortodoxismul. Universul ') reproduce pastorala, dar nu atacă<br />
catolicismul. Luigi Cazzavillan, fondatorul ziarului, era catolic. E rezervată<br />
România Liberă a lui Tiiu Maiorescu. Cel mai vehement dintre<br />
toate ziarele e Veteranul ,c ) în care, sub pseudonimul; Un creştin<br />
M<br />
) 3 Iulie (stil nou — 16 iulie).<br />
,s<br />
) 10 Iulie (stil nou — 23 Iuliej.<br />
'V 26 Iunie (stil nou — 8 Iulie).<br />
*') 27 Iunie (stil nou — 9 Iulie).<br />
") 29 Iunie (stil nou — 10 Iulie).
<strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong><br />
todox român, apare o filipică anticatolică în care catolicii sunt numi{i<br />
vagabonzi. Articolele aceslea apar şi în broşură. După L. G. Frollo 19 )<br />
sub acest pseudonim se ascunde N. Rosetti. Atacă şi pe Dr. Demetriu<br />
Radu, care e la Bucureşti, în serviciul Catedralei şi a Seminarului catolic.<br />
In Transilvania Telegraful Român dela Sibiu reproduce articolele<br />
în cari se vorbeşte împotriva catolicismului şi apar două articole<br />
despre propaganda catolică în România. Ioan Slavici scrie în Tribuna<br />
foarte rezervat. Spune că religiile sunt inerente şi inseparabile<br />
de societăţile umane. Se declară admirator al religiilor. încheie spunând<br />
că în România pledează pentru ortodoxism. Foi'a Basericeasca<br />
din Blaj se ocupă de Pastorala Mons. Palma şi crede că e exagerată<br />
acuza ce i se aduce. Tribuna 20 ) revenind asupra problemei, atacă pe<br />
Dr. Demetriu Radu, predicatorul dela Bucureşti, pe care îl acuză că<br />
e vândut catolicilor. Demetriu Radu răspunde foarte demn în Revista<br />
Catolică dela Baia Bare 2<br />
) întemeiată şi condusă de marele luptător<br />
şi preot Dr. Vasile Lucaciu.<br />
Pe vrmeea aceea era episcop catolic de Iaşi Nicolae Iosif Camilil.<br />
După apariţia Pastoralei Mitropolitului Calinic Miclescu. primeşte<br />
o scrisoare dela canonicul Dr. Augustin Bunea, membru al Academiei<br />
Române, în care protestează împotriva a ceeace se spune acolo şi<br />
spune printre altele: — „Spero che persone competenţi della România<br />
non tarderanno a combattere le asserzioni infondate di quella leftera,<br />
e a dimonstrare la veritâ cattolica in tutto il suo splendore". — Episcopul<br />
Camilli se gândea să redacteze un răspuns care să combată<br />
Pastorala Mitropolitului Primat. Voia să-1 publice anonim. Pe când lucra<br />
la realizarea acestui plan vine la el profesorul universitar G. L. Frollo<br />
şi îi spune că lucrează şi el la o carte pe care s'o tipărească sub<br />
pseudonim.<br />
In 29 Iulie apare o carte intitulată: Pravoslavia română faţă cu<br />
dreapta credinţa Romană, semnată de Nersef Marian, tipărită la Cernăuţiu<br />
în tipografia Eckhard. Cartea reproduce pastorala Mitropolitului<br />
Primat, arată întreaga istorie a celor scrise despre pastorală.<br />
Trece apoi la analizarea doctrinală a catolicismului. Demonstrează<br />
că Mineiele şi toate cărţile rituale orientale vorbesc despre<br />
primatul papal, că sfinţii orientali au recunoscut primatul papal, că„<br />
unirea cu Roma a avut repercursiuni foarte importante. Se mai ocupă<br />
de cultul Preacuratei. Cartea aceasta a fost trimisă graiuit la foarte<br />
multă lume. In presă s'au scris lucruri cât se poate de interesante des-<br />
') Fasc 7-8, p. 230-233).<br />
6
Îi8 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ Nr. 7-9<br />
pre autor. Nimeni n'a bănuit că e scrisă de profesorul Frollo. România<br />
Liberă 23) spune că e un răspuns energic la Pastorala Mitropolitului<br />
Calinic. 25 ) Ziarul Epocct presupune că e opera unui teolog armean* 4 ),<br />
iar după câteva zile 2 ') spune că e opera Episcopului Camilli 26 ) şi că<br />
a fost scrisă la Săbăoani, în judejul Roman. Nu s'a presupus că ar fi<br />
operă a Arhiepiscopului Palma dela Bucureşti, fiindcă în 5 23 Sept.<br />
a dat un comunicat francez în care spunea: „Dimanche dermier la<br />
pOste de Csernowitz a fait inopinement parvenir a notre Vicaire general<br />
le P. Basile Laureri, ainsi qu'a l'un de nos secretaires, le R. P. Pemetre<br />
Radu et le jour suivant a nous-meme, plusieurs copies d'un brochure<br />
intitulee Pravoslaoia română faţă cu dreapta credinţă romană, dont<br />
un certain Nerset Marian se declare l'ateur. Cette brochure a pour<br />
objet la refutation de la dermiere pastorale de feu Mr. le Metropolitani<br />
Calinic Miclesco. Comme elle set ecrit dans un style qui n'est<br />
pas assez conforme â la charite evangelique et qui est tout â fait contraire<br />
â l'estime, â la sympathie et â l'amour sincere que nous professons<br />
pour toute la nation roumaine, nous croyons devoir faire connaitre<br />
que l'auteur ci-dessus nomme nou sest absolument inConnu, â<br />
nous aussi bien qu'a tous Ies membres de notre clerge, que par suite<br />
nous n'avons eu precedement ancune connaissence, ancun indice quel<br />
gu'il soit de l'oeuvre qu'l a publiee et que, â plus forte raison, nous<br />
n'avons aucune part â la collaboration de cette brochure. — f Paul}.<br />
Palma Archeveque latin de Bucarest. Bucarest, le 23 (5) Septembre 1886.<br />
Acuzele din Epoca împotriva Episcopului Camilli dela Iaşi sunt<br />
reproduse şi de Telegraful Român dela Sibiu. Românul e de părerea<br />
că autorul lucrării este Dr. Demetriu Radu. Tinerul preot se prezintă<br />
la redacjia ziarului Românul în 14 Octomvrie şi declară că nu e autorul<br />
lucrării. 27 ) L'Etoile Roumaine anunjă că dacă nu o aprobă Arhiepiscopul<br />
Palma, nu e o lucrare care să merite a fi discutată. întreaga<br />
presă românească e preocupată de găsirea autorului. L'Independence<br />
Roumaine vede în lucrarea lui Nerset Marian o „mistificare<br />
iezuitică". Multe ziare remarcă faptul că trebue să aibă un autor român,<br />
bun cunoscător al problemelor bisericeşti, istorice literare.<br />
'•*) 5 Octomvrie (stil nou — 18 Octomvrie).<br />
2<br />
) Deşi a luptat atât de multt împotriva catolicismului, la sfârşit şi-a schimbat<br />
atitudinea. Aşa ne spune Arhiepiscopul Raymund Netzhammer în lucrarea:<br />
Rrzbischof Calinic Miclescu (1935) comentată mult în publicistica româneasca.<br />
") 10 Octomvrie (stil nou — 23 Octomvrie).<br />
,s<br />
) 14 Octomvrie (stil nou — 27 Octomvrie).<br />
*•) Nu există o carte despre acest Episcop. Biografii la: 1) Minai Robii.<br />
Lumina Creştinului, 1916, An. IV, p. 1—8 2). M. Theodorian-Carada: Revista<br />
Catolică, 1916, An. V. p. 57-60.<br />
") 16 Octomvrie (după stilul nou — 29 Oct.)
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ 4l0<br />
Canonicul Alexandru Orama dela Blaj, conducătorul Foii Bisericeşti,<br />
prezintă în culori foarte favorabile opera polemică de care vorbim.<br />
Tot bine o prezintă Revista Catolica. Ambele apără pe tinărul<br />
preot Demetriu Radu, atât de des atacat de presă. Intre timp intervin<br />
în discuţie şi alţii. Gheorghe Ghibănescu ţine o conferinţă la Bârlad,<br />
publicată în Tutova dela Bârlad şi reprodusă în Românul dela Bcucureşti.<br />
Vorbind despre cartea la ordinea zilei, admite că ar fi scrisă de<br />
Episcopul Camilli sau de preotul Radu. Admiră pasiunea cu care e<br />
susfinută teza, constată că autorul e bun cunoscător al patristicei citând<br />
130 de Sfinţi Părinţi. Nu se ocupă prea mult de subiectul catolicism-ortodoxie,<br />
fiind de părerea că cea mai actuală problemă teologică<br />
e raportul dintre religie şi ştiinţă, pe care o deschide în chip<br />
special apariţia operelor lui Vasile Conta, despre care spune că e<br />
primul filosof român. Mai susţine că literatura românească îşi datoreşte<br />
începuturile influenţei protestante, nu celei catolice şi o întreagă<br />
serie de lucruri expuse pur apodictic. încheie constatând că e bine<br />
că a apărut lucrarea lui Nerset Marian, fiindcă strimulează clerul. Periodicele<br />
bisericeşti ortodoxe se ocupă de carte şi o combat. Polemica<br />
a avut răsunet şi în străinătate. In 1867 apar în „Germania" din Berlin<br />
o scrie de articole (în 5 şi Februarie şi în 4 şi 6 Martie), în cari se<br />
relatează amănunţit toată istoria operei — Pravoslavia Română. O compară<br />
cu Alban Stolz, în ce priveşte discuţia pe care a stârnit'o.<br />
Polemica în presă a avut ca urmare o interpelare la Senaf a<br />
lui Mârzescu, în legătură cu Biserica catolică. întreabă guvernul: 1)<br />
cum tolerează congregaţii catolice, 2) cum înţelege ca Episcopul catolic<br />
să poarte titlul de Arhiepiscop de Bucureşti.<br />
Răspunsurile date de miniştrii Sturdza şi Brătianu au darul de a<br />
încheia — în Ianuarie 1887 — o polemică teologică de mare răsunet.<br />
Au arătat care e situaţia congregaţiilor catolice şi situaţia juridică a<br />
arhiepiscopiei din Bucureşti, îa ) demonstrând că nici pe departe nu au<br />
catolicii favoruri prea mari.<br />
IOSIF E. NAGHIU<br />
,s<br />
) M. TheodorianCarada — op. cit,<br />
8*
CONTRIBUŢII NOUI LA VIAŢA<br />
ŞI ACTIVITATEA LUI T. CIPARIU*)<br />
1. Istoria. I Epocă<br />
După istoricii vechi se ştie că Adrian împăratul, urmaşul lui<br />
Traian, din pisma ce o purta gloriei lui Traian, mai multe provincii<br />
romane câştigate de Traian şi împreunată cu imperiul roman le-a<br />
părăsit, şi asemenea voia să facă şi cu Dacia, însă amicii lui nu<br />
l-au lăsat, arătându-i că părăsind Dacia, ar pune în pericol viaţa<br />
mai multor mii de Romani, cetăţenii ce erau aşezaţi în Dacia. Semn<br />
învederat cum că şi atunci, când încă coloniile nu erau de mult<br />
aşezate în Dacia, încă nu era cu putinţă a le trage şi strămuta din<br />
Dacia aiurea, altmintrelea Adrian prea lesne ar fi putut răspunde<br />
că scoţând legiunile ce erau puse spre apărarea Daciei, va scoate<br />
şi coloniile peste Dunăre, şi aşa poate să părăsească Dacia fără<br />
periclitarea coloniilor din Dacia. Ci aceasta n'a făcut Adrian speriindu-se<br />
de urmările ce ar fi căzut asupra-şi, precum i-au arătat<br />
'amicii, şi n-a părăsit Dacia, numai puntea de pre Dunăre o au<br />
descoperit, că umblătoarea era de lemn, sub pretext că e periculoasă<br />
pentru provinciile de preste.Dunăre, ca nu cumva barbarii<br />
văzând aceasta trecătoare uşoară, odată Sau de alta dată să se<br />
încerce a trece Dunărea şi a prăda provinciile de dincolo.<br />
Aşa Dacia rămase provincie romană până la Aurelian, care<br />
împăraţi pe la 270 după Cristos, şi măcar că Dacia fu şi până<br />
atunci infestată cu barbari, totuşi legiunile romane rămaseră, acolo<br />
spre apărarea ei. Intru acei 170 de ani, coloniile romane cari încă<br />
şi subt alţi împăraţi poate că fură adause, iar anumit fură adause<br />
de Sever împăratul la Patavicu, nu erau mai mult colonii tinere<br />
ci învechite în Dacia, şi aşa mai pu anevoie de a se smulge din<br />
această nouă patrie a lor, decât subt Adrian. Deci măcar că istoricii<br />
vechi scriu cum că Aurelian desperând de a mai putea ţinea<br />
şi apăra Dacia lui Traian, a părăsit-o şi împreună cu legiunile a<br />
scos şi pe provinciali trecându-i peste Dunăre în mijlocul Mesiei,<br />
») Vezi „Cultura Creştină", Nr. 4-6 An. 1943.
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 421<br />
care parte o a şi numit Dacia Aureliană, totuşi nice istoricii aceia<br />
nu scriu că pe toţi provincialii i-au scos, nice au putut să-i scoată<br />
mai ales pre cei mai depărtaţi, cari neîndoit erau acum supt puterea<br />
barbarilor, altmintrelea nu ar fi fost strâns a părăsi Dacia.<br />
Ci Aurelian neîndoit a scos numai pre acei mai aproape de Dunăre,<br />
încătrău şi legiunile romane dinaintea barbarilor se retrăseseră şi<br />
în urmă neputându-se ţinea nice ţărmurii Dunării despre miază<br />
noapte, Aurelian le demândă a trece dincolo aflând că aşa mai<br />
pre uşor va putea apăra marginile imperiului, punând Dunărea perete<br />
între barbari şi Romani. Prin aceasta întâmplare se vede a<br />
fi fost tăiată comunicatiunea între locuitorii romani rămaşi în Dacia<br />
Traianâ, şi între cei din Dacia Aureliană, ci aceasta despărţire<br />
e numai la părere şi puţin timp dură căci barbarii curând după<br />
aceasta trecură şi Dunărea şi prădară provinciile de dincolo, prin<br />
care comunicatiunea printre Daci se restatori. Şi acum Goţii nu<br />
numai trecură în Moesia, ci se aşezară într'însa în secolul IV, unde<br />
se şi încreştinară şi aveau episcopul lor în Gothia, unde sf. Scriptură<br />
o traduseră în limba lor, care versiune mare parte şi astăzi<br />
se afîă, iar cum că aceştia au petrecut între Români, arată cuvintele<br />
latine, ce se află în acea versiune. De însemnat încă este că<br />
in acea versiune Romanii se numesc Rumuni, cum şi Jornande îi<br />
numeşte, de unde se adevereşte că Românii şi atunci, cel puţin<br />
pe acele locuri se numeau după pronunţia vulgara a noastră rumâni,<br />
cu â obscur, care vocală ei neputându-o pronunţa ca noi,<br />
o pronunţară ca u, zicând Rumuni. Acest testimoniu e de un moment<br />
cu atât mai mare pentru limba românească, cu cât se adevereşte<br />
nu numai că ei trăiau între oameni de naţiunea noastră,<br />
ci şi cumcă limba română şi atunci avea pronunţarea ei de astăzi,<br />
şi cu numele ce-1 purtăm noi se numiau chiar şi cei dela Roma,<br />
căci numirea aceasta se află în versiunea cărţii Sf. Pavel cătră<br />
Romani.<br />
Sub marele Constantin, Goţii fură respinşi peste Dunăre şi<br />
bătuţi la Nicopole, pentru care şi aceasta cetate dela aceasta învingere,<br />
fu numită aşa. El îi persecută şi mai încolo peste Dunăre,<br />
făcând altă punte peste ea la Nicopole. precum se cunoaşte din<br />
unele strade militare ce se începe din dreptul Nicopolei şi trece<br />
prin Ţara Românească până cătră Transilvania. Ci oare cuprinde el<br />
eară şi toată Dacia şi Transilvania, au numai Ţara Românească,<br />
din istoricii vechi nu putem şti. Ci se ştie cum că Goţii şi după<br />
aceea au locuit în Moesia şi au prădat Thracia, Macedonia, Tesaiia,<br />
Grecia până în Peloponez, până când apoi trecură în Italia,
422 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ Nr. 7-9<br />
unde fură bătuţi de Stilicon subt Arcadiu, şi de Nove şi Belisariu<br />
subt Iustinian.<br />
Subt Iustinian aflăm din Procopiu, că eară-şi fu recăpătat de<br />
Romani ţărmul din stânga Dunării, şi mai multe castele fură acolo<br />
ridicate spre apărarea Dunării, dintre cari anumit se aminteşte Literata,<br />
la capul punţii lui Traian, însă nici aceasta ocupare nu ţinu<br />
îndelung timp.<br />
Cu toate aceste norocuri schimbătoare a imperiului roman,<br />
Românii nu aveau împărtăşire între sine dincoace şi dincolo de<br />
Dunăre, ci încă şi cu Italia şi mai ales cu legiunile romane. Ci fatalitaiea<br />
cea mai mare fu pentru Români când la începutul secolului<br />
VII, partea imperiului roman ce se numea orientală, se schimbă<br />
în imperiu grecesc bizantin, dupăce Phoca împăratul la anul 662<br />
după Cristos proscrise limba latinească din tot imperiul oriental, şi<br />
în locul ei introduse acum cu totul limba grecească. Prin aceasta<br />
schimbare naţionalitatea romană, care încă era domnitoare întru<br />
toată administraţiunea imperiului prin limba sa ce era diplomatică,<br />
pierdu cel mai tare reazim în provinciile orientale. încetând limba<br />
latină a fi diplomatică de care multor chiar şi greci le păru rău<br />
(vezi Ioan Lydu de magistr.), naţionalitatea romană nu mai era cu<br />
nimic reprezentată. Prin incursiunile barbare cetăţile romane de pe<br />
ţărmul Dunării din dreapta, în Moesia şi Dacia Aureliană unde erau<br />
episcopii româneşti, şi poporul nu ştiu decât româneşte, fură prădate<br />
şi stricate. Comunicaţia cu Italia era tăiată cu totul. De unde<br />
nu e mirare că naţionalitatea rămasă dela secolul VII, şi peste<br />
Dunăre ajunsese la cea mai supusă soarte aşa cât numai numele<br />
de imperiu roman rămase, care Grecii aşa începură a-1 usurpa,<br />
cât ei lepădându-şi mai înainte numirea naţională de Elen, care<br />
acum însemna păgân şi era ruşine, şi pre sine se numiau Romani,<br />
iar pe Romani au numai Itali şi Latini, câţi adecă erau în Italia<br />
sau de legea latină, au Blachi cu nume luat dela slavi îi numiau,<br />
ţinând pentru sine gloriosul nume de Romani, de care nu erau demni.<br />
Subt aceasta epocă de 500 de ani, dela 103 până la 602, sau<br />
dela Traian până la Phoca, istoria poporului nostru e una cu a<br />
Romanilor cu cari făceau un corp netăiat şi nestrămutat. Subt a-<br />
ceasta epocă nu este despărţire între Roman şi român. Literatura<br />
noastră era literatura latină ca şi a Românilor din Italia, Galia şi<br />
Ispania. Mulţi scriitori de pe acele timpuri, deşi erau de naţiune<br />
greci, scriau latineşte precum Eutropiu, Amian, alţii scriau latineşte<br />
pre aceleaşi lucruri, precum Priscian şi Macrobiu în Constantinopol.<br />
Popoarele şi naţionalităţile romane nu aveau altă literatură decât<br />
în limba Romei. Limbile vulgare, cari mai întâi mai numai în pro-
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 423<br />
nunţarea cuvintelor se distrugeau de cea latină, nu se scriau, şi<br />
dacă aflau încă cu toate acestea nume de dânsele, acestea sunt<br />
nu numai puţine, ci şi numai urmate din neştiinţa scriitorilor de a<br />
scrie corect latineşte".<br />
Frământat de problemele de limbă şi istorie românească, T.<br />
Cipariu s'a gândit să alcătuiască o epopee a vieţii Românilor din<br />
Dacia. începutul acestui op — căci numai începutul ne-a rămas — a<br />
fost alcătuit în Sibiu, pe când participa la lucrările dietei ardelene.<br />
Iată cum avea să făurească T. Cipariu cântecul de mărire<br />
trecută al neamului său:<br />
Cânt o faptă rară, zău, mal necrezută<br />
Roma în puterea Dacilor căzută,<br />
Asta coroană a lumii, culmea de virtute,<br />
Pusă acum sub dare, 'n semn de servitute,<br />
Ci scăpată iarăşi de sub jugul greu,<br />
Prin un erou mare cu braţul de leu.<br />
Traian împăratul dela Roma veche<br />
Tare, bun, şi mare, nu avu pereche<br />
W, toată lumea largă, câtă e sub soare<br />
De când stă pământul şi va sta, 'n picioare,<br />
Traian împăratul, împărat roman<br />
De-i şi zice lumea că a fost păgân.<br />
Păgân după lege, ci inimă bună<br />
Plecat şi viaţa pentru om să-şi pună<br />
Nu ca mulţi creştini de astăzi, ce-s în lume,<br />
Buni creştini din gură, şt numai de nume,<br />
Traian împăratul, dulce şi, durat,<br />
Multe fapte rele foarte le-a răbdat,<br />
Şi s'a nevoit mult, să le 'nderepteze<br />
Cu blândeţe multe, de or vrea să-l urmeze.<br />
Insă răutatea, ca rea mărăcină<br />
Acum de mulţi ani prinsese rădăcină,<br />
Inime stricate, nu mai cunoşteau<br />
Ce este virtutea nici se mai temeau,<br />
Nici de Dumnezeu, nici măcar de 'mpăratul<br />
Nici ştiau ce-i bine, nici ce e păcatul.<br />
Roma moleşită, 'n lucrul ei cel mare<br />
Nu mat cerca alta decât desfătare<br />
Dela cea Grecie, fără Dumnezeu,<br />
învăţând ea încă mai numai ce'i râu.<br />
Ear de virtuţi rare şi de mart ştiinţe<br />
Nu4 era câştigul nice nevolnţa.
424 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong><br />
Un şir lung de fapte mult ruşinătoare<br />
Ci o tiranie până la furoare<br />
Ne mai auzită pe acest pământ<br />
Profanase, al Romei nume şi loc sfânt.<br />
Tiberiu şi Nero, nume de ruşine<br />
Mâni scăldate, 'n sânge, capete ferine,<br />
Nu-i crimă aşa crudă nici aşa de brută,<br />
Monştri acel nu oameni, să n-o fi făcută.<br />
Cu al lui Ttt frate, alui Vespasian<br />
Fiul, ş-al muştelor erou Domlţian.<br />
Demn de un părinte, mustră de virtute<br />
Cui orice câştig, şi puturos nu-i pute,<br />
Aurului, aur scos chiar din latrină<br />
Ventre fără sat iu ce nu l-a săturat<br />
Nici tezaurul sacru răpit şi prădat,<br />
Ear Tita dulce, a lumii desfătare<br />
Cum te putu naşte un părinte atare?<br />
Sau cum să fi frate cu o crudă fiară,<br />
Care nici o ginte, oricât de barbară<br />
Dela răsărituri până la apus<br />
Asemenea cruntă, încă n-a produşi<br />
Doi fraţi dintr'o mamă şi dela un tată,<br />
Nobili deoparte, de alta scelerată,<br />
Viţii şi seminţe, unul crunt în sânge<br />
Altul, când nu poate face bine, plânge<br />
Lăcrimând şt zice: Astăzi, că a pierdut<br />
Ziua, în care, a face bine n-a putut.<br />
Sibiu, Duminecă 11\23 Oct. 864-12\24 Oct. 5".<br />
Societatea literară română — devenită mai târziu Academia<br />
de astăzi — a luat fiinţă în primăvara anului 1866, alegând intre<br />
întâii ei membri şi pe T, Cipariu. întrunirea membrilor societăţii,<br />
avea să se facă încă în acest an, de aceia T. Cipariu caută să<br />
îndeplinească toate formalităţile pentru a obţine paşaportul pentru<br />
trecerea din Ardeal la Bucureşti. Ii scrie deci advocatului I. Bardosy<br />
la Cluj, să se informeze de actele pe cari are să le înainteze<br />
autorităţilor în drept, pentru eliberarea paşaportului. Răspunsul lui<br />
Bardosy este acesta:<br />
„Reverendissime Domnule Canonic,<br />
Mă grăbesc a Vă răspunde la preţuita epistolă cu care m-aţi<br />
onorat astăzi.<br />
După cercetările şi întrebările ce am făcut astăzi în privinţa<br />
călătoriei Reverenţiei Voastre la Bucureşti — se înţelege cum că
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ 425<br />
nepomenind numele — ara aflat cum că nu e nici o împiedecare<br />
— şi prin urmare nici nu e de lipsă vreo licenţă formală în scris.<br />
Căci dacă se duc oameni ştiinţifici nenumăraţi pe Ia Germania şi<br />
Paris-Londra, de a lua parte la Academiile, Asociaţiunile etc. ştiinţifice<br />
deacolo, de ce să se împiedice pe ai noştri? Numai fireşte<br />
că trebue să fie provăzuţi cu paşaportul necesar. Deci pentru<br />
câştigarea documentului din uzură, veţi binevoi Revrenţia Voastră<br />
mai întâi a cere dela Escelenţia Sa D. Metropolit un atestat, In<br />
care să se exprime cumcâ Vă licenţiază a lipsi în timpul chestionat<br />
(îmi pare trei luni). Dar va fi poate mai cu scop a scrie dela<br />
oficiul canonical ce-1 purtaţi. Căci Ia cazul contrar, adecă dacă nu<br />
veţi avea atestatul acesta, care va fi mai mult, se va face dela<br />
Prezidiul Guvernului întrebarea, şi atunci se întârzie lucrul.<br />
Atestatul acesta veţi binevoi al da lângă o suplică de judele<br />
cercual concernent, care pe lângă recomandare îl va aşterne pe<br />
calea comitetului suprem la Prezidiul Guvernului, unde apoi se va<br />
da paşaportul. Veţi alătura lângă cerere un timbru de 1 II. care<br />
vine pe pas şi 50 cr. pe cerere. De altmintrelea şi verbal puteţi<br />
isprăvi cu judele procesual, ca să aştearnă timbrul. Impedecările<br />
legale pot fi numai minoritate, nescutinţă de miliţie şi datoria cu<br />
contribuţiunea. Ce nici una nu se poate aplica la Rev. Voastră.<br />
Dacă voi înţelege cumcă când va sosi recomandarea Ia Prezidiul<br />
Guvernului, voi ruga edarea paşaportului.<br />
Pasagiul din urmă a preţuitei epistole cu titulatura, nu o pricep<br />
nici de cum, poate că nici nu mă priveşte pe mine.<br />
Recomandându-mă şi de aici încolo în patrociniul Rev. Voastre<br />
rămân<br />
Cluj, 7)6 — 866<br />
Cel mai plecat serv<br />
luliu Bardosy".<br />
Şedinţele Societăţii Academice din pricina epidemiei ce bântuia<br />
în Bucureşti Ia anul 1866, au fost amânate pentru toamna<br />
celui următor. Cipariu, uneori era ispitit de a nu mai pleca la Bucureşti,<br />
şi gândul acesta 1-a împărtăşit şi unora din prietenii lui.<br />
Al. Roma şi prin scrisoarea de mai jos, îi cere însă să nu care cumva<br />
să nu participe la şedinţele Societăţii literare, mai ales că acolo<br />
se puneau in discuţie probleme de filologie, pentru lămurirea cărora<br />
părerile şi cuvântul lui Cipariu era cel mai autorizat.<br />
„Prea Onorate şi Prea stimate Domnule Canonice,<br />
Venind pe la Cluj înţelesei dela fratele Ioan Maior, cum că<br />
în urmarea unei împărtăşiri primite chiar dela dânsul, aţi sta la<br />
îndoială de a pleca câtră Bucureşti, ceiace ar fi in detrimentul<br />
cauzei pentru care suntem chemaţi acolo. Eu aveam de cugtt a
426 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ Nr. 7-9<br />
Vă cerceta la Blaj, (poate şi că D. Maior v-o fi notificat aceasta<br />
în scrisoarea sa de eri), şi de s'ar putea rugându-Vă a Vă îndupleca,<br />
ba chiar de a vă lua cu deasila — sit venia verbo — spre<br />
Bucureşti, căci după a mea părere şi a tuturor pricepătorilor, mai<br />
bine să rămână acasă toţi ceilalţi ai noştri, (afară de D. Bariţiu)<br />
şi să veniţi P. O. Voastră, ca unul carele sunteţi la înălţimea misiunei.<br />
La Gluj am înţeles că reţinerea paşaportului pentru D.Munteanu<br />
ar fi rezultatul intrigilor lui Ş...a, şi chiar cu învoiala lui<br />
Munteanu, numai ca astfel să se facă de se poate, oareşcare presiune<br />
de intimidare asupra celorlalţi membri. Eu nu pot şti ce fel<br />
de consideraţiuni v'ar putea reţine de aceasta călătorie, când noi<br />
n'avem de a face cu politica. Lui Babeşiu care a cerut concedierea<br />
nu i-a făcut nice o greutate, nici măcar vreo observaţiune — asemenea<br />
nici mie carele n-am cerut numai paşaportul, dar am insinuat<br />
că plec şi ar fi lucru neauzit ca guvernul unguresc să ne<br />
împedice, — eu aşi declara in dietă în contra unui asemenea abuz<br />
de putere, la întâmplare când s'ar face vreo împedecare cuiva<br />
dintre noi, dar zic, nu cred aceasta.<br />
Precum zisei mai sus eu plecasem din Cluj, cu propusul de a<br />
merge la Blaj, însă deoparte împrejurarea că poate nu Vă găsesc<br />
şi veţi fi plecat la scaldele de Basna — precum mi-a spus fratele<br />
Maior, iară de altă parte ocolul ce aşi face de la Sebeş — neputând<br />
trece peste dealuri din cauza ploilor — cu multă părere de<br />
rău am trebuit să mă abat dela propusul meu, şi de a mă resolvi<br />
a Vă ruga prin aceste litere, ca luând in socotinţă însemnătatea<br />
cauzei şi nereparabila daună a lipsirei P. O. Voastră dela conferinţele<br />
chestionate, să binevoiţi a Vă schimba cugetul, a pune de<br />
o parte toate îndoielile şi de a veni. Eu stau două zile aici, Luni<br />
dimineaţa plec cu posta către Sibiu, de unde la Braşov, şi de<br />
acolo voi aştepta două-trei zile la D. Bariţiu, ca apoi întâlnindu-ne<br />
să putem merge dimpreună.<br />
Dela noi va depinde a nu avea nici o neplăcere, reînturnându-ne.<br />
Mai multe cu vorba, când voi avea onoarea în persoană —<br />
până atunci primiţi dispoziţiunea deosebitei stime ce vi-o poartă<br />
pururea<br />
Al P. O. Voastră<br />
preaplecat serv<br />
Sebeşiu 3)8 1867<br />
Alexandru Romanu"<br />
Timpul de câteva săptămâni pe care 1-a petrecut T. Cipariu<br />
în Bucureşti, împreună cu toată activitatea desfăşurată, 1-a notat<br />
sub forma acestor scurte însemnări zilnice:<br />
„1807 Marţi<br />
Blaj 25 Iulie 11 ore dimineaţa. Plecarea cătră A. Iulia, unde
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 427<br />
ajunşi la 2'| 2<br />
d, m. De acolo plecând la 6>j 2<br />
, ajunşi seara la Sebeş<br />
la 9 ore, unde am tras la hotelul Balomiri.<br />
26 Iulie Miercuri, 4 ore dimineaţa plecarea dela Mercurea,<br />
unde ajunserăm la 3 d. m. Ţrasem la Savu. Aflai pe A. Roman şi<br />
I. Hodoşiu cu doamna şi fiul.<br />
27 Iulie Joi. Corectură. Scaldă. Consultare la Irtel (kl. Erde<br />
313) R. şi H. plecară la 10 ore dimineaţa cu Eilwagen, eu Ia 5 d.<br />
m. cu posta.<br />
28 Iulie Vineri. Ajunsesem în Braşov la 8 ore dimineaţa şi<br />
traşi Ia hotelul Bucureşti (Zimmer nr. 2). Vizită la Mureşanu, întâlnire<br />
cu Bariţiu, Buda S., Dr. Raţiu, seara la Pomul verde.<br />
29 Iulie Sâmbătă. Dejun la 8 la Mureşanu, întâlnire cu Med.<br />
Vouthier, după masă preumblare pe după grădini.<br />
30 Iulie Duminecă la 8 plecare cătră Bucureşti, cu Eilwagen<br />
Korner, dimpreună cu R. şi H. la 11 în Timişiu-Bart. La 11 % în<br />
Predeal unde am prânzit, aflând şi pe Dr. Raţiu. La 1 d. m. plecare,<br />
dela Sinaia, ploua până la Câmpul-mare.<br />
Oprire la Crucea lui Vasiiiu, — alta la Câmpina, unde a bineventât<br />
primarul cu consiliul muncipial. La 10 seara ajunsem 'la<br />
Ploeşti, unde ne-a primit la barieră sub ploaie, şi ne-a salutat o<br />
deputaţiune numeroasă cu facle, căreia am mulţumit eu, ca şi la<br />
Câmpina, şi de aici luându-ne în trăsură ne-au dus la D. Radovici,<br />
unde era adunat un conduct de facle cu muzica militară, iar profesorul<br />
Antinescu a rostit o poesie spre bineventarea noastră, apoi<br />
primirăm salutări dela corpul profesoral, prefectul judeţului Văcărescu,<br />
etc. Şi eu am dormit Ia D. Stefănescu.<br />
31. Iulie. Dimineaţa 8 ore am plecat la Bucureşti, am dejunat<br />
la Ţigăneşti. De aici ne-a întâmpinat D. Dr. Ureche şi Mânu<br />
la Săfticu, şi apoi un număr nenumărat de trăsuri, după care, la<br />
intrare, afară ne-a întâmpinat D. Fălcoianu, care m'a luat în trăsura<br />
sa şi la şoseaua nr. 2, sub un chioşc ne-a bineventat, iar D.<br />
Hodoşiu şi Roman au răspuns. De aici ne-au dus la S. Georgiu-<br />
Nou, unde am asistat la o ceremonie religioasă. De aici la cortele,<br />
eu în Seminariu, ci eu încă seara m-am mutat la hotelul Fieschi<br />
camera nr. 7.<br />
Seara la 8 banchet dat de Ateneu, unde Urechie a toastat,<br />
iar Hodoşiu a răspuns. De aici la Raşca.<br />
1 August Marţi. Dejunul la Fălcoianu!, cam târziu am ajuns<br />
la inaugurare, unde fu primit cu ura, şi buchete dela 2 linii de<br />
şcolari.<br />
După Urechie am grăit eu. Un buchet cât un snop mi s'a<br />
prezentat, ce eu l-am redat spre a se oferi doamnei ministrului.
428 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 7-9<br />
Prânzii la Fălcoianu cu Rosetti, Lahovari, etc. Seara veniră şi Papiu,<br />
Roman, şi Hodoşiu care fură invitaţi la prânz pe 3 August.<br />
2 August, Miercuri. Seara ne-am adunat la Urechie, pentru a<br />
ne consulta de programa pentru 6 August. De aici la D. Laurian.<br />
3 August, Joi. Prânz la Fălcoianu, serenadă la Eliade.<br />
4 August, Vineri. Prezentarea membrilor la ministerul cultelor<br />
şi la Cotroceni. Readunarea în minister.<br />
5 August, Sâmbătă. Prânz la Cotroceni. La Papiu, Rosetti.<br />
6 August, Duminecă. Deschiderea şedinţelor în sala Ateneului.<br />
7 August, Luni. Sosirea Bariţiu, Hurmuzache, Sbiera şi Caraiani.<br />
I. M. s'a dus. Eu nu 8—9. La Boliac.<br />
8 August, Marti. Şedinţa II, în sala Ateneului. Alegerea preşedinţilor<br />
şi secretarilor, comisiunea pentru statute şi atla pentru<br />
fundaţiune. Seara la Laurian.<br />
9 August, Miercuri. Şedinţa I-a a comisiunei pentru statute în<br />
Academie. Prânz la Boliac.<br />
10 August, Joi. Nu s'a ţinut şedinţă, pentru prezentarea noilor<br />
veniţi la palat. Seara cu italienii.<br />
11 August, Vineri, A 2-a şedinţă în Ateneu. G. M. citeşte un<br />
plan de ortografie. Desbateri. Veniră generalul Mageru şi Al. Golescu,<br />
prânz la Laurian, seara la Cişmigiu.<br />
12 August, Sâmbătă. Catalogul la Naţiune. Sosi V. Alexandri.<br />
In sesiune se decise o comisiune de 5, pentru un proiect de ortografie,<br />
la care în locul meu am propus şi s'a acceptat Maxim, ca<br />
să elaboreze un proiect de ortografie pe baza principiului etimologic,<br />
combinat cu cel fonetic. Pentru proect s'au declarat stricte.<br />
Maxim, Străjescu, Caraiani, mai puţin stricte, Eliade, Roman, Bariţiu,<br />
Hodoşiu, Hurmuzache, pentru fonetism stricte Sbiera şi Alecsandri,<br />
nice pentru unul Laurian, iar Munteanu, Urechia, nu s'au<br />
pronunţat aparte.<br />
13 August, Duminecă. La biserică în Bărăţie, 3 vizite între<br />
cari Gen. Adrianu, ceilalţi, necunoscuţi. La prânz D. Mânu, Bariţiu,<br />
Roman. Vizită la Al. Florian şi Maxim, seara teatru în onoarea<br />
societăţii, la care am mers.<br />
14 August, Luni. Dimineaţa, Magheru şi Eliade, se citi preoctul<br />
de statute. A sosit 2 pachete la Socec.<br />
15 August, Marţi. Dimineaţa la biserică. Telegramă la Cluj.<br />
Mânu şi Mărgineanu. La patru Maxim. Seara Magheru pentru adio.<br />
16 August, Miercuri. Boier, Bariţiu. Şedinţa comisiunei ortografice,<br />
I-a în Ateneu, la 2 d. m. Sbiera şi-a cetit un operat şi nu<br />
s'a primit iar al lui Maxim, întrerupt de Sbiera, s'a cetit până la<br />
vocale şi s'a primit mai întreg. Prezenţi, Eliad, eu, Laurian, Maxim,
k 7-9 429<br />
Caraiani, Sbiera, membrii comisiunei şi Bariţiu, a venit şi Papiu,<br />
după solemnitatea dela curtea de casaţiune. Sosi şi profesorul<br />
Ionescu. Densuşianu.<br />
17 August, Joi. S'au început desbaterile asupra statutelor.<br />
18 August, Vineri. Continuarea, plătirea pe August şi viaticul<br />
înapoi. La vamă, invitarea la prânz la Laurian.<br />
19 August, Sâmbătă. Continuarea. A intrat Ionescu. Am scris<br />
în Românul despre societatea literară. Invitare la Rosetti la celebrarea<br />
nuntei fie sa. Diplome dela Densuşianu.<br />
20 August, Duminecă. Spinarola prof. de limba italiană. Vizită<br />
dela Urechie, cui am fost trimis 1 ex. Principii dela Bariţiu, Papiu,<br />
Laurian, Preda, prânz la Laurian cu Papiu, Hodoşiu, Bariţiu şi ai<br />
săi, Munteanu cu a sa. Seara acolo. Elisd, Maxim, Caraiani, continuarea<br />
şi finirea comisiunei pentru ortografie. Acestea la 2<br />
noaptea.<br />
21 August, Luni. Complectarea tratatului meu de ortografie,<br />
început de Vineri şi continuat Sâmbătă. Şedinţă.<br />
22 August, Marţi. Şedinţă. Mi-au sosit scrisori dela Blaj şi<br />
Archivul. Seara redacţiunea statutelor la mine, cu Maxim, Roman<br />
şi Sbiera.<br />
23 August, Miercuri. Scrisoarea lui I. Moldovan. La archiva<br />
Statului cu Bariţiu.<br />
24 August, Joi. Votarea definitivă a statutelor. Adrian.<br />
25 August, Vineri. Subscripţiunea statutelor şi prezentarea la<br />
ministerul Cultelor. Aplacidarea speselor societăţii.<br />
26 August, Sâmbătă. Comisiunea filologică. Aprobarea statutelor.<br />
2 scrisori dela B!aj şi o telegramă de moartea lui S.<br />
27 August, Duminecă. Răspuns prin telegramă la Blaj. La 1<br />
ore la Cotroceni. Seara la Laurian.<br />
28 August, Luni. Şedinţa cu citirea raportului comisiunei ortografice.<br />
Roman bolnav. Primit la Cotroceni. Seara la mine, Hurmuzachi<br />
cu Sb. şi B. pentru completarea membrilor. 2 scrisori din<br />
Blaj şi Cluj.<br />
29 August, Marţi. Discuţiune generală asupra raportului comisiunei<br />
ortografice.<br />
30 August, Miercuri. Votarea asupra raportului zis, cu majoritata<br />
de 11, contra 1. Am grăit de 2 ori. Clinceanu.<br />
31 August, Joi. Am trimis manuscrisul săptămânal la Sibiu.<br />
Lui I. Fâlcoianul 1 ex. Archiv. Am prezentat în şedinţă un elaborat<br />
de ortografie. In şedinţă am ceiit Dedicaţiunea, scrisă acum 2<br />
săptămâni, S'au început desbaterile asupra proectului comisiunei<br />
ortografice în detaliu. Constituirea devinitivă a Societăţii.
430 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. f-Ş<br />
Preşedintei Eliad cu 9 voturi (din 12 A. Roman fiind bolnav,<br />
2 voturi au fost pentru mine, unul pentru G. B. dela mine), v.<br />
preşedinte eu cu 9 voturi (2 au fost pentru Eliad, unul pentru<br />
Maxim dela mine), Secretariu: Laurian cu lovituri. G. Telu la şedinţă.<br />
Şedinţă duplă.<br />
1 Sept. Vineri. Şedinţa a 2-a după constituirea definitivă, cu<br />
incidente.<br />
2 Sept. Sâmbătă. Şedinţa III dto. Seara la S. Giorgie-Nou cu<br />
Antonescu, Florian, Basilescu, Nica.<br />
3 Sept. Duminecă. Hurmuzachi şi Sbiera, Adrian, Fălcoianu şi<br />
Nicu. Prânz la acesta. M. bibliotecii.<br />
4 Sept. Luni. Şedinţa IV. Budgetul. Mureşan 1. glb. Dela Cotroceni<br />
2 scrisori cu 8 galb. şi 1 medalie. La Hurmuzachi.<br />
5 Sept. Marţi. Şedinţa V. premii. Seara la Roman, conferinţa<br />
secţiunii filologice, pentru gramatică şi dicţionar.<br />
6. Sept. Miercuri. Olteanu cu scrisoarea dela S. Mihali. La<br />
muzeu şi biblioteca Gârleanu. In şedinţă stipendiile. Seara iarăşi<br />
la Roman.<br />
7. Sept. Joi. T. Maiorescu. Brus A. scris. Programa gramaticei.<br />
In şedinţa proectul ortografiei în detail.<br />
8 Sept. Vineri. Comisiunea pentru dicţionar.<br />
9 Sept. Sâmbătă. In şedinţa continuarea ortografiei. Seara la<br />
teatru.<br />
10 Sept. Duminecă. La Cotroceni, apoi întâlnirea în Ateneu.<br />
11 Sept. Luni. Propunerea ortografică, programa gramaticei<br />
Păr. Genadiu. Dna Nistor. Scrisori dela Blaj. Munteanu s'a dus.<br />
12 Sept. Marţi. Dicţionarul. Boret Pop în cauza calvinilor.<br />
Hajdeu la bib iotecă. Hagi C.<br />
13 Sept. Miercuri. Invitare la banchet. In şedinţă programa<br />
pentru 15. Caesar de bello gali. Muntenescu.<br />
14 Sept. Joi. Palatul Domnesc. Praf, noaptea ploaie.<br />
15 Sept. Vineri. închiderea sesiunii la 1—3 d. m. Ploaia continuă<br />
toată ziua şi noaptea.<br />
16 Sept. Sâmbătă. La 7fj 2<br />
dimineaţa începe a ninge până la<br />
4 d. m. ninsoare. La bibliotecă şi la Rosetti. Mi-am vizat paşaportul.<br />
Lui Socec am dat 3 Archiv. no. 1—III. Seara la Hugues.<br />
17 Sept. Duminecă. Neaua e tot pe uşe".<br />
In onoarea membrilor societăţii literare s'au pregătit mai<br />
multe serbări, dintre cari n-a lipsit nici retragerea cu torţe. Intre<br />
hârtiile rămase dela T. Cipariu am aflat şi aceasta însemnare:<br />
„Membrii conductului de facle din seara de 3 August, aleşi<br />
de popor, fură următorii domni:
Nr. 7-9. <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 451<br />
Ion Martinovici, comerciant.<br />
T. Mehedinţeanu, comerciant la hotel Concordia.<br />
T. Paleologu, Administratorul ziarului Românul, strada Academiei<br />
nr. 22.<br />
Gr. Heliade, Redactorul Sentinelei, strada Ştirbei Vodă, nr.<br />
10. Al doelea etagiu.<br />
G. Serurie, Membrul primăriei, vis-a vis de Arsenal, Dealul<br />
Spirei nr. 22.<br />
G. Petrescu, advocat, calea Craiovei nr. 98.<br />
T. Tancovici, amploiat, Curtea Veche nr. 8".<br />
Principele Carol I i-a recunoscut meritele lui T. Cipariu pe<br />
tărâmul filologic şi istoric, pentru cari 1-a şi decorat. Em. Picot<br />
secretarul principelui îi comunică acordarea înaltei distincţiuni<br />
prin această scrisoare:<br />
Cabinetul M. Sale Domnitorului — Acm. Picot Tim. Cipario<br />
V. c. s.<br />
Quos nobis, vir clarissime, mandavisti libros accepimus, iamque<br />
tuas chartes summa doctrina summoque iudicio illustratos<br />
perlegimus. Quum enim nobis et aliis artibus quae mentem nostram<br />
informare atque extollere prossunt, studere pergratum semper fuit,<br />
illis presertim quaestionibus incubuimus quae ad humani sermonis<br />
naturam spectant et ideo haud levem nobis opera tua laetitiam<br />
attulerunt. Pauci quidem sunt, vir clarissime, qui tanto acritate<br />
scientiis indulgem non dubitent, nulii vero qui ampliores ditioresque<br />
fructus colligant.<br />
Ipse princeps qui nihil a se alienum putat quod rumeni nominis<br />
famam propagare potest, peculiari gaudio libellos tuos pervolvit<br />
idemque, quum te paucis tantum diebus Bucurestiis versaturum<br />
esse audiret, iussit nos tibi litteris quantum omnibus nobis<br />
festinatio tua moerorem afferat, optimis quibus uti possemus, verbis,<br />
coprime. Atque ne urbis nostrae statim oblitus sis (quae quidem<br />
civium amoenitate potius quam aedium splendore eminet) signum<br />
tibi quoddam Princeps decernere voluit quo litterarii conventus<br />
memoria servari videretur. Itaque tibi, vir clarissime, nummum argenteum,<br />
Caroli I effigiem exhibentem, cum hac nostra epistola<br />
transmittendum curavimus, queam, quum bene merentibus conferri<br />
tantum solet, optimis tuis meritis laboribusque eximiis debitam<br />
fuisse arbitrarum. Vale Datuum Cotroceniis pr. non. septemb. ann.<br />
u. c. MMDCXX — ss. Em. Picot".<br />
Mintea neastâmpărată a lui T. Cipariu nu cunoştea altă odihnă<br />
decât în muncă. Câteva decenii petrecute în slujba bisericii l-au<br />
convins, că preoţimea noastră are multă nevoie de a-şi împrospăta
432 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 7-9<br />
cunoştinţele teologice şi dupăce a plecat din seminar, şi s'a aşezat<br />
în mijlocul turmei cuvântătoare a satelor. Cipariu era adânc<br />
convins, că preotul român numai astfel va fi în stare să propovăduiască<br />
cuvântul Domnului, dacă va avea la îndemână o bibliotecă<br />
alcătuită din cărţi redactate în spiritul evangheliei, şi pe înţelesul<br />
credincioşilor, pe cari el, preotul, să le pună în manile paro>hienilor<br />
săi. Planul unei astfel de bibliotecă de caracter religios<br />
1-a schiţit T. Cipariu şi el s'a păstrat între însemnările lui. Titlul<br />
ei avea să fie:<br />
„Biblioteca de Cuvântări sacre pre Serbătorile şi duminecile<br />
de preste an culese din cuvintele sânţilor părinţi şi traduse de pre<br />
limba grecească şi latinească de Tim. Cipariu canonic metropolitan,<br />
etc. Blasiu MDCCCLXVII.<br />
Numărul întâi din biblioteca, avea să cuprindă:<br />
„Alcelui dintre Sfinţi Părintelui nostru<br />
Gregoriu Nazianzenul A. Episcopul Constantinopoliei.<br />
Cuvânt la Naşterea Domnului nostru I. S. Chr.<br />
Christos se naşte măriţi 1. Christos din ceruri întâmpinaţi ).<br />
Christos pe pământ, înălţaţi-vă. Cântaţi Domnului tot pământul, şi<br />
ca pe scurt de amândouă să zic: desfăteze-se cerurile şi pământul<br />
să se bucure pentru cel ceresc şi apoi pământesc. Christos în carne,<br />
cu tremur şi cu bucurie săltaţi, cu tremur pentru păcate şi cu bucurie<br />
pentru sperare. Christos din Vergurâ, muieri verguriţi ca să<br />
fiţi mame lui Christos. Cine să nu se închine celui dela început?<br />
Cine să nu mărească pe cel mai din urmă?<br />
Iarăşi întunericul se desface, iarăşi se înfiinţează lumina. Egiptul<br />
iarăşi se ceartă cu întunerecul. Izrael iarăşi cu columne se<br />
luminează. Poporul ce şedea întru întunerecul neştiinţei văzu lumina<br />
cunoştinţei. Cele vechi trecură, iacă nouă se făcură toate. Litera<br />
se retrage, spiritul abundează, umbrele se duc, adevărul vine.<br />
Melchisedec se adună, cel fără mamă se face fără tată, fără mamă<br />
mai înainte, fără tată după aceia. Legile naturei se desfac, lumea<br />
de sus caută a se împlini. Christos demândă, să nu ne opunem.<br />
Toate popoarele bateţi în mâni, că prunc se născu vouă, fiu şi se<br />
vede nouă, a cărui împărăţie pe umărul lui, ca cu crucea sâ înalţe,<br />
şi se chiamă numele lui de mare sfat, al părintelui înger. Ioan să<br />
strige: togmiţi calea Domnului, şi eu voi striga puterea zilei acesteia.<br />
Cel fără carne se încarnează, cuvântul se îngraşe, nevăzutul<br />
se vede, neatinsul se atinge, cel fără timp se începe, fiul lui Dumnezeu<br />
fiul omului se face, Isus Christos eri şi astăzi, acelaşi în toţi<br />
secolii. Iudeii scandalează-se, Grecii să-şi râdă, ereticii limbuţiască.<br />
Crede-vor atuncia când îl vor vedea la cer suindu-se, iar dacă<br />
nice atuncia, apoi va veni din cer şi va şedea ca judecător,
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 43$<br />
încă de acestea mai apoi, iar acum sărbătoarea e arătarea<br />
lui Dumnezeu, sau ziua naşterii, căci întru amândouă modurile se<br />
uneşte, două numiri fiind puse unui lucru. Pentru că Dumnezeu se<br />
arată oamenilor prin naştere, de una fiind, şi pururea fiind din cel<br />
pururea fiitor, pre sus de cauză şi de cuvânt, căci nice era cuvânt<br />
mai presus de cuvânt, iar de alta, pentru noi îăcându se mai apoi,<br />
pentru ca cel ce ne dede a îi, să ne dea şi a bine fi, pentru răutate<br />
la aceeaşi iarăşi să ne reducă prin incarnare, deci unele pentru<br />
arătare e arătarea lui Dumnezeu, iar pentru naştere, ziua<br />
naşterii.<br />
Aceasta ne este sărbătoarea, aceasta serbăm astăzi, venirea<br />
lui Dumnezeu la oameni, pentru ca la Dumnezeu să mergem seu<br />
să ne întoarcem, căci aşa mai bine se zice, pentru că depunănd<br />
pe omul vechiu, în cel nou să ne îmbrăcăm şi precum în Adam<br />
am murit, aşa să viem întru Christos, şi crucificându-ne şi înmormântându-ne<br />
şi răsculându-ne, căci caută-mi a suferi această schimbare<br />
în contrariu. Şi precum din cele mai bune au venit cele întristătoare,<br />
aşa din cele triste să revină cele mai bune. Pentru că<br />
unde a abundat păcatul, graţia a supraabundat, şi dacă gustarea<br />
ne-a condamnat, cu cât mai vârtos pasiunea lui Christos ne-a<br />
justificat. Deci să serbăm, nu serbatoreşte ci dumnezeeşte, nu lumeşte,<br />
ci mai presus de lume, nu pe ale noastre ci pe ale celui ce<br />
al nostru este, sau mai bine pe ale dispuitorului nostru, nu pe ale<br />
neputinţei ci pe ale vindecării, nice pe ale formaţiunei ci pe ale<br />
reformării.<br />
Acestea însă cum să fie ? Nu să. încoronăm usciorii, nu hore<br />
să compunem, nu să înfrumseţăm pieţele, nu să ne paştem ochii,<br />
să ne îndulcim auzul, mirosul să ne moleşim, nu gustul să ne desfrânăm,<br />
nu tactului să gratificăm, cari toate sunt căi deschise<br />
cătră răutate şi uşile păcatului, nu în vesminte să ne răsfăţăm<br />
delicat şi prea lungi, al cărora ce e mai frumos nu e de folos, nu<br />
că sclipituri de pietre preţioase, nu cu străluciri de aur, nici cu<br />
înşelăciune de culori de desminţesc frumseţile fireşti, şi în contra<br />
chipului sunt aflate".<br />
Păcat că nici acest vis al lui Cipariu — ca atâtea altele ale<br />
acestei iscoditoare minţi — nu s'a putut realiza.<br />
T. Cipariu a încercat să editeze o „Istorie a literaturii româneşti"<br />
alcătuită pe temeiuri ştiinţifice şi cu aparatul critic necesar.<br />
Din ea nu ne-a rămas decât câteva zeci de pagini, în mannscris.<br />
In rândurile de introducere ale acestui început, T. Cipariu arată<br />
cum înţelege el literatura unui popor:<br />
„Cunoscut este că precum omul numai prin cuvânt se distinge<br />
7
Nr, W<br />
întru adevăr de celealalte vieţuitoare de pe faţa pământului, aşa<br />
şi naţiunile culte prin literatură se disting de cele sălbatice şi barbare.<br />
Insă literatura nu e restrânsă numai la scrisoare, măcar că<br />
scrisoarea e cel mai sigur mediu de a păstra, precum memoria<br />
celor trecute aşa şi literatura. Şi un popor încă şi până a nu a-<br />
junge la culmea civilizaţiunii, poate să-şi aibă opere demne de a<br />
se păstra posterităţii, şi când arta scrierii e numai puţin lăţită între<br />
ei, acelea se păstrează din auz, şi prin tradiţiune cu gura".<br />
însemnătatea mare pentru o istorie a literaturii o alcătuiesc<br />
în locul întâi produsele sufletului popular, poezia şi proza, a căror<br />
merit pentru neam îl semnalează T. Cipariu, când spune:<br />
„Şi nu se poate nega că atari colecţiuni de monumente literare,<br />
adeseori de cel mai înalt preţ, a contribuit prea mult spre<br />
cunoaşterea geniului fiecărei naţiuni. Şi întru această privinţă chiar<br />
şi naţiunea noastră mult a câştigat în ochii Europei, prin culegerea<br />
şi publicarea multor poezii populare. Dorul tuturor numai este, ca<br />
aceste publicări să se continue şi mai încolo, din toate părţile<br />
românimci".<br />
Românii de pretutindeni au o origine comună, căci spune T.<br />
Cipariu:<br />
„Argumentul cel mai cu putere ne este chiar limba, carea<br />
nimenea nu o poate nega a fi romană, deşi se află întrânsa multe<br />
cuvinte streine. Insă care limbă în lume este, care să nu aibă amestecătură<br />
dintru altele?"<br />
- Originea noastră romană, pe lângă limbă, o dovedeşte şi<br />
istoria:<br />
„Şi întru adevăr ea ne şi ajută într'un mod necontestabil.<br />
Iată cum. Noi locuim astăzi şi de sute de ani pe acel pământ,<br />
care în vechime se numia Dacia, a cărei margine era Dunărea,<br />
Tisa şi Nistru, adecă locul carele astăzi se chiamă Transilvania,<br />
Valachia, Moldova cu părţile dimprejur, precum Basarabia, Bucovina,<br />
Maramureşul, Banatul şi ţinutul dintre aceste două din urmă.<br />
Pe acest pământ numit Dacia, pentrucă-1 locuia oarecând Dacii,<br />
pe la începutul secolului II, după mărturia neîndoită a istoriei,<br />
veniră Romanii cu împăratul Traian, şi bătând pe Daci i-au strâns,<br />
sau pe câţi au mai rămas i-au scos de pe pământul Daciei, iar<br />
fiindcă pământul era bun cu păduri, metale şi sare şi învecinat<br />
cu alte provincii romane, cu Panonia şi Moesia şi mai ales cu<br />
Dunărea şi cu Marea Neagră, atât pentru ca să nu rămâie deşartă<br />
această ţară, câmpiile şi cetăţile ei, cât şi ca să fie ca un antemural<br />
al provinciilor de lângă Dunăre, aduse colonii adunate din<br />
toate părţile imperiului roman, le aşeză în cetăţile şi câmpurile
Nr. 7-9' <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 435<br />
deşarte ale Daciei, puse presidii militari întrânsa, şi anume pe renumita<br />
legiune a XIII gemina, restaura cetăţile Daciei şi alese<br />
capitala. Daciei, Sarmiseghetuza, pe care o înîrumseţă cu teatru,<br />
scalde şi cu toate comodităţile lucrului antic, şi dela şine o numi<br />
Ulpia Traiană, ale cărei ruine şi astăzi se văd la Grădişte, în valea<br />
clasică a Haţegului. Aşa mai încolo fundă colonia Cerneştilor la<br />
Mehadia, colonia Apuseană la Alba-Iulia, colonia Napccensă şi alte<br />
mai multe, mai toate în Transilvania, care era centrul şi inima<br />
Daciei, de unde şi până astăzi mai râmaseră atâtea fragmente romane<br />
din acea epocă: mozaice, cărămizi, pietre cu inscripţiuni<br />
romane, statui, care, vase,... şi table cerate, de care nu se mai<br />
afla-se nici măcar în ţara clasică a Italiei, las că încă câte nu<br />
s'au nimicit şi s'a înstrăinat chiar în secolii mai dincoace, câte sunt<br />
încă acoperite cu pământ de sub care-şi aşteaptă răscolirea într'un<br />
timp mai ferice pentru civilizaţiunea Daciei. Câmpii fură împărţiţi<br />
între veteranii legiunilor romane cari îşi vărsaseră sângele în bătăliile<br />
cu Dacii, şi cu alte popoare barbare, şi Dacia se prefăcu într'o<br />
provincie romană, civilizată, cu municipii, colegii, tentple, sacerdoţi,<br />
sacrificii, şi dacă vrem a zice: cu toată cultura, lucrul şi<br />
superstiţiunea romană.<br />
Iată dar de ce ne arată istoria despre vechii romani, pe pământul<br />
românesc monumente şi documente istorice despre venirea<br />
şi petrecerea vechilor Romani în Dacia, monumente nu scrise<br />
numai în scriptele scriitorilor istoriei clasici latini şi greci, ci şi pe<br />
pietrile, cărămizile, arele, sarcofagele, tablele de aramă de misiune<br />
militară, rumi, geme, şi alte fragmente din acea epocă, documente<br />
ce le poţi prinde cu mâna, ce se află risipite pe toate locurile<br />
Transilvaniei, Banatului şi altor părţi, în muzeele patriei Ungariei,<br />
Yienei, în colecţiunile privaţilor, în murii cetăţenilor şi caselor şi<br />
pe câmpii satelor — dar încă câte sunt acoperite sub ruinele timpurilor,<br />
păstrate de providenţă pentru posteritate? Cine le neagă<br />
pe aceste toate sau cine le poate nega ?<br />
Deci dacă pe urma istoriei a locuit în vechime un popor<br />
roman cu limbă romană şi cu cultură romană — şi dacă Românii<br />
noştri cari locuiesc astăzi şi de sute de ani tot pe acest pământ<br />
cu nume de roman, cu limbă romană, deşi nu cu cultură romană,<br />
din cauze ce le vom arăta numai decât, mai poate fi îndoială că<br />
străbunii noştri au stat în contact cu acei Romani, au învăţat dela<br />
ei limba romană, au petrecut lung cu ei, căci limbile nu se pot<br />
învăţa numai în fugă şi chiar s'au amestecat cu ei?"<br />
Năvălirile barbare au fost o adevărată pacoste pentru neamul<br />
nostru:<br />
7*
436 Nr. '54<br />
„Invaziunile barbarilor începând dela secolul IV, au fost pentru<br />
Europa şi civilizaşiunea ei, ca un foc mistuitor dinaintea căruia<br />
nice oamenii nice averile nice monumentele cele mai solide nu<br />
aflară scăpare şi mântuire. Cum să scape dar Românimea, care<br />
abia avuse timp de a se orienta şi fixa fn noua patrie, şi iată<br />
când era să-şi guste fructele ostenelelor sale fu nevoită a lua lumea<br />
în cap, a-şi vedea toate ostenelele nimicite, pe sină fugărită<br />
şi căutându-şi altă patrie, unde nu fu mai fericită decât în Dacia<br />
veche*.<br />
Cu toate greutăţile aduse peste capul nostru de val-vârtejul<br />
epocei năvălirilor barbare, noi am rămas aici legaţi de pământ,<br />
unde ne-am păstrat limba, legea şi fiinţa etnică.<br />
„Cu toate acestea, deşi împrejurările în cari se aflară Românii<br />
necontenit dela începutul venirii lor pe aceste locuri, acest elei<br />
ment atât de sănătos şi strâns legat de ale naţiunii sale, a eşipeste<br />
toate năcazurile şi până astăzi întrun număr aşa de maret<br />
cât nu fără temeiu celelalte popoare câte trăiesc^
NOŢIUNEA PERSONALITĂŢII IN DOCTRINA<br />
FER. IOAN DUNS SCOTUS ŞI APLICAŢIILE<br />
EI ÎN HRISTOLOGIE<br />
Una din cele mai greu de rezolvat dintre chestiunile hristologice<br />
este fără indoială unitatea ontologică a lui Hristos, Dumnezeu-Om,<br />
consistând El din două naturi, întregi fiecare în ordinea sa: natura<br />
dumnezeiască şi natura omenească. întreaga Hristologie e un mister<br />
propriu zis, adică e un adevăr care întrece mintea noastră omenească<br />
— nu e nicidecum contra min|ii — a cărui existenţă o cunoaştem din<br />
revelaţiunea dumnezeiască şi din istorie, dar a cărui natură intimă nu<br />
o vom putea înţelege niciodată în această vieaţă. De aceea şi Sfinţii<br />
Părinţi când aveau a vorbi despre unirea tainică dintre cele două naturi<br />
din Hristos, Dumnezeu-Om, nu aveau alte cuvinte, decât să spună<br />
că această unire este „inefabilă" ') este „o enigmă prea sfânta pe<br />
care trebue s'o primim cu cea mai mare veneraţiune, decât s'o cercetăm<br />
cu mintea"; V „noutatea noutăţilor, şi singura noutate sub<br />
soare". s ) însuşi Sfântul Pavel a spus că întruparea Fiului lui Dumnezeu<br />
e taina cea de veci ascunsă în Dumnezeu: „Mie cel mai mic<br />
dintre sfinţi, mi-s'a dat harul acesta ca să vestesc între neamuri nepătrunsele<br />
bogăţii ale lui Hristos şi să descopăr tuturor care este economia<br />
tainei celei din veci ascunse în Dumnezeu care toate le-a zidit". 4 )<br />
Mai ales unitatea ontologică a lui Hristos, a fost în decursul veacurilor<br />
ca o „peatră de scandal" de care s'au lovit toţi ereticii, ale<br />
căror erezii tindeau să desfacă pe Hristos din unitatea lui ontologică.<br />
Căci sau puneau în Hristos două persoane — divină şi umană —<br />
unite între ele numai printr'o legătură morală, cum a făcut nestorianismul<br />
şi toate celelalte erezii asemănătoare cu el, sau i-au tăgăduit<br />
o natura sau alta, punând în Hristos o singură natură, cum a făcut<br />
eutichianismul. „lată acesta este pus spre căderea şi ridicarea mul-<br />
1) S. DIONISIU: „Ineffabilis lesa in carne apparitio".<br />
2) S. CIRIL DIN ALEXANDRIA: „aenigma sacratissimura quod summa<br />
potius veneratione suscipiendum est quam humanae ratienae subiciendum".<br />
3) S. IOAN DAMASCHIN: „novutn novorum et solum sub sote novum",<br />
4) Efeseni, cap. III yers 8,
438 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ Nr. 7-9<br />
fora în Izrael şi spre semn, căruia se oa zice împotrivă". (Luca 2, 34).<br />
Cuvintele acestea s'au adeverit şi se adeveresc şi azi despre Hristos,<br />
mai ales în câmpul teologiei.<br />
împotriva tuturor acestor erezii s'au ţinut Concilii şi s'a lămurit<br />
dogma credinţei creştine care învaţă că în Hristos sunt două naturi<br />
întregi, nedespărţite, şi cu toate acestea nu sunt două persoane, ci<br />
unul este Hristos, o singură persoană, o singură hipostază, şi această<br />
persoană e persoana Cuvântului întrupat. l )<br />
Dar teologul creştin nu trebue să se mulţumească numai să ştie<br />
care e dogma, ci trebue în plus să ştie să o apere împotriva celor<br />
ce-ar ataca adevărul descoperit de Dumnezeu. De aceea se cere să<br />
pună problema mai departe şi să vadă cum s'a putut înfăptui acest<br />
lucru. Dacă cercetăm mai bine originea ereziilor nestoriene şi eutichiene,<br />
vedem că amândouă au la bază acelaşi punct de plecare: noţiunea<br />
de persoană. Boetiu dăduse definiţiuuea persoanei în aceşti termeni:<br />
„rationalisnaturae individua substantia", adică o substanţă individuală<br />
şi raţională. Insă natura omenească în Hristos are aceste proprietăţi:<br />
e raţională, e individuală, complectă. Deci e persoană. Aşa concludeau<br />
nestorianii; iar eutichianii, pentru că Biserica se pronunţase contra<br />
celor dintâi, şi spusese că este o singură persoană în Hristos, făceau<br />
dispărută una din naturi, fie prin schimbarea uneia în alta, fie prin<br />
amestecul amândurora rezultând o persoană care nu poate fi nici nivină,<br />
şi nici umană.<br />
Biserica i-a osândit şi pe ei, şi a declarat că unirea celor două<br />
naturi în Hristos se face în hipostază: „secundum hypostasin" înţelegând<br />
prin această expresie că Persoana divină a Cuvântului şi-a<br />
unit sieşi natura omenească, făcând-o a sa. s ) Aşa der unirea hipostatica<br />
nu e altăceva decât unirea naturii omeneşti cu hipostază Fiului<br />
lui Dumnezeu. E o unire unică în felul ei, care numai în chip suprafiresc<br />
se poate actua, fiind făcută din două substanţe complecte, întregi,<br />
cu toate proprietăţile şi al cărui rezultat e tot o singură substanţă,<br />
1) „Sequentes SS. Patres... omnes docemur... urnim eundemque Christum<br />
Filium Dominum unigenitum, in duabus naturis inconfuse, immutabiliter. indivise,<br />
inseparabiliter agnoscendum, nusquam sublata naturarum dilferentia post<br />
unionem, magisque salva proprietate utriusque naturae* (Conc. Chalcedonense<br />
Oecum. IV sub Leone I, ţinut la 451).<br />
2) Cel dintâi care a folosit expresia „secundum hypostasin" a fost Sfântul<br />
Ciril din Alexandria în epistola sa sinodică, în care după ce arată şi osândeşte<br />
diferite uniri morale admise de Nestoriani în Hristos, declară apoi că unirea minunată<br />
a celor două naturi s'a făcut: „secundum hqpostasin", aceeaşi formulă<br />
apoi au folosit-o conciliile din Efes, din Calcedon, precum şi ceilalţi Sfinţi<br />
Părinţi ai Bisericii. înainte de Sf. Ciril acelaşi concept îl expuseseră Sf. Atanasiii<br />
şi Epifaniu — Cfr. Franzelin: Pe Verbo Jncamaţo, th. 20,
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ 439<br />
o singură personalitate, un singur Hristos. In natură noi cunoaştem<br />
uniri substanţiale, rezultând din unirea a două substanţe, dar se cere<br />
ca aceste substanţe să fie incomplecte, în ordinea lor, cum e de pildă<br />
unirea dintre trup şi suflet. Şi trupul e substanţă şi sufletul e substanţă,<br />
dar sunt incomplecte, căci ambele aceste substanţe sunt orânduite din<br />
firea lor să formeze o a treia substanţă complectă, care e omul. Aci<br />
avem o unire substanţială, dar naturală. Nu e aşa unirea celor două<br />
naturi în Hristos. Ea rezultă din două substanţe complecte. Dar cum<br />
poate rezulta o unire substanţială din două substanţe complecte ? Răspunsul<br />
nu e altul decât: prin unirea hipostaticâ. In puterea acestei<br />
uniri natura umană din Hristos e lipsită de personalitatea sa şi astfel<br />
în Hristos nu avem două persoane, ca să avem o unire morală, ci o<br />
singură persoană.<br />
Pe ce cale natura omenenscă a lui Hristos, îşi pierde personalitatea<br />
sa ? îşi pierde vreo entitate reală, sau o modalitate reală, ori<br />
nu pierde nimic din entitatea sa? Cum se explică, că natura umană<br />
a lui Hristos având toate calităţile unei naturi personale omeneşti, nu<br />
e totuşi persoană?<br />
Iată întrebarea la care ne-am propus să răspundem în rândurile<br />
de mai jos. Oricine poate înţelege că nu e vorba de apărarea unui<br />
adevăr de credinţă contra ereticilor, ci doar între teologi se discută<br />
pricina pentru care natura umană în Hristos nu e persoană. Nu vom<br />
discuta pe lung răspunsurile date de atâţia eminenţi teologi, în chestia<br />
ce ne preocupă. Ne-am propus doar să examinăm noţiunea personalităţii<br />
la Doctorul Subtil, fericitul Ioan Scot şi aplicarea soluţiunii sale<br />
problemei cristologice.<br />
* •<br />
Că răspunsul la întrebarea ce ne-o punem mai sus nu e aşa de<br />
uşor, cum s'ar părea, ne-o spun cele cinci scoale diferite, câte deosebeşte<br />
A. Michel/) care îşi dau răspunsid lor deosebit, după chipul<br />
de a explica noţiunea personalităţii omeneşti. In definitiv toate aceste<br />
şcoli se pot reduce la două: la şcoala tomistă şi cea scotistă. De<br />
fapt: ori se admite că personalitatea e o entitate pozitivă substanţială,<br />
real distinsă de natura omenească şi avem cea ce se chiamă: sentinţa<br />
tomistâ; ori se ţine că personaliiatea nu consistă în o atare entitate,<br />
ci este însăşi natura umană individuală considerată din punct<br />
de vedere a neasumării sale cătră o altă persoană: şi avem ceea ce se<br />
chiamă sentinţa scotistă. „La personalitâ (selon Scot) n'est pas autre<br />
1) Cfr. în Dictionnaire de Theologie Cath. Tom. septieme art. Hypostase<br />
col. 411-429 :<br />
.
440 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ Nr. 7-9<br />
chose che la substance indioiduelle considere du poînt de oue de<br />
sa „non assumption" par une autre persone": 1 )<br />
De aici la întrebarea: de ce natura umană în Hristos n'a fost<br />
persoană ? Tomiştii răspund: în Hristos natura omenească nu e persoană,<br />
pentruca îi lipseşte o entitate care i se adaugă naturii spre a<br />
fi persoană.<br />
înainte de a proceda Ia examinarea răspunsului ce-1 dă Scot aceleaşi<br />
întrebări, e bine să cercetăm răspunsul sentinţei tomistice.<br />
Notăm îndată că nu toţi tomiştii explică entitatea personalităţii în<br />
acelaş chip. Deosebim trei clase de teologi, după cum explică entitatea<br />
adăugită naturii ca o entitate absolută, ori ca o modalitate substanţială,<br />
real distinsă de natură, ori în sfârşit, ca existenţa naturii omeneşti<br />
în Hristos.<br />
Cea mai mare parte dintre tomişti, mai ales cei din Ordinul călugăresc<br />
dominican, ţin explicarea întâia: personalitatea o formează o<br />
entitate adăugată naturii. Cel dintâiu care a formulat această explicaţie<br />
a fost Cardinalul Gaetan. Mai recent Dominicanul P. Hugon a<br />
reluat-o cu însufleţire în lucrarea sa „Le mystere de l'Incarnation". 2 )<br />
De aceeaş părere e Gonet, 3 ) Billuart, 4 ) Cardinalul Mercier, 5 ) Zigliara 0 )<br />
şi alţii mulţi vechi şi moderni 7 ).<br />
Fireşte că aceşti teologi se trudesc să-1 atragă şi pe Sf. Toma<br />
de partea lor. Pentru ei, Sf. Toma n'a învăţat expres existenţa entităţii<br />
personale, real distinse de substanţa umană, dar se poate deduce din<br />
principiile puse de el. E de notat că toate sentinţele aduc în sprijinul<br />
lor texte din Sf. Toma. Care să fi fost sentinţa Doctorului Angelic nu<br />
e aşa de uşor de hotărât.<br />
Argumentele pe care se bazează prima părere sunt mai ales de<br />
ordin filosofic: personalitatea, spun ei, nu poate consista într'o negaţiune,<br />
ci în ceva pozitiv, căci numai ceva pozitiv poate să ne da motivul<br />
suficient de deosebire dintre natură şi hipostază sau persoană.<br />
Insă acest principiu aplicat Hristologiei nu se poate admite din<br />
următoarele pricini:<br />
1. Mai întâi pentruca Sfinţii Părinţi n'au admis o atare entitate,<br />
deşi le-ar fi fost foarte uşor s'o admită, mai ales atunci când nestorianii<br />
le obiectau că natura omenească în - Hristos, fiind întreagă şi indivi-<br />
1) Cfr. Abbe" Michel — art. cit. col. 411.<br />
2) Paris, 1913 p. 176-179<br />
5) Clypeus theologiae tomisticae 111-a, t. I. disp. VI, a. 3.<br />
4) Cursus Theologiae. De Incarnatione diss. IV. art. I.<br />
5) Ontologie, n. 151.<br />
8) Summa Philosophica, Lyon 1879. Ontologia 1. III c. 1. art. 4.<br />
7) Citaţi la Abbe" Michel, art. cit. Dict. Teo«. cath, col, 41?,
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 441<br />
duală, avea ioate calităţile să fie persoană. Ei ar fi putut uşor să răspundă<br />
că nu era complectă acea natură, dar că-i lipsea entitatea aceasta<br />
reală, real distinsă de natură, pe care Hristos n'a luat-o în întrupare,<br />
şi le-ar fi închis gura. Insă niciun Sfânt Părinte n'a vorbit în chipul<br />
acesta. Deci n'au nici o autoritate pe care să-şi poată sprijini opinia.<br />
2. Mai mult: Sfinţii Părinţi învaţă expres că Hristos întrupându-se<br />
şi-a luat toată realitatea substanţială pe care o au şi ceilalţi oameni,<br />
având ca principiu cunoscut; că ceea ce n'a fost luat de Hristos, n'a<br />
fost mântuit: „Qjiod non est assumptum, non est saluatum".<br />
Eusebiu din Vercelli afirmă: „Omnia quae veteris nostrae huinanitatls<br />
erant, assumpsit". Iar Sf. Leon cel Mare: „ Totum oeterem<br />
nostrum sine peccato assumsit. l ) Deci dacă Hristos n'ar fi luat o<br />
realitate substanţială aparţinătoare naturii omeneşti, cea realitate n'ar<br />
fi fost mântuită de Hristos. Acest lucru însă e potrivnic învăţăturii Sf.<br />
Părinţi.<br />
3. Dacă apoi considerăm însuşi conceptul de persoană, vedem<br />
şi mai lămurit că teoria în chestie nu desleagă problema ce şi-a pus-o.<br />
Ce este persoana? E o substanţă perfectă şi complectă care există<br />
în sine şi nu în altcineva: nu implică o comunicabilitate şi nici nu<br />
are în sine noţiunea de parte, căci partea din firea ei e orânduită să<br />
fie în altcineva: în tot, pe care să-1 integreze. Dacă spunem acum că<br />
personalitatea în om o alcătueşte o entitate deosebită de natură, atunci<br />
entitatea aceasta va fi o parte din tot. Insă persoana nu poate să aibă<br />
un rol de parte, ci ea este un tot perfect. Personalitatea este însuşirea<br />
căreia i-se atribue acţiunile umane. Nu poate, prin urmare, noţiunea<br />
personalităţii să consiste într'o entitate parţială adăugată naturii.<br />
4. E adevărat că aci stă toata nepătrunderea misterului Incarnaţiunii<br />
şi nimeni nu-1 va explica lămurit aşa cum este el în sine. Mărturiseşte<br />
şi Sfântul Ciril. Jncarnationis modus admodum subtilis est,<br />
uereque inexplicabilis, talis demum qui cogitationis conceptusque<br />
noştri angustias multis partibus excedat" (De recta fide ad Theod.<br />
n. 23).<br />
Totuşi nu trebue să cădem noi înşine în contrazicere, căutând<br />
să-1 explicăm.<br />
Sau să nu spunem lucruri care se lovesc de alte principii sigure ;<br />
astfel punând personalitatea într'o entitate reală, real distinsă de natură,<br />
ar urma că această entitate nu s'ar putea lua de Cuvântul întrupat.<br />
Dar orice lucru creat are în sine o dispoziţie necesară de a asculta<br />
de voia Iui Dumnezeu, dispoziţie pe care Scot şi ceilalţi teologi o<br />
1) Cfr. la Mazella Horatius: Praelectiones Schofacst. Dogtnaticae Voi<br />
IU. Pe Verbo Incamato pag. 98.
442 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ Nr. 7-9<br />
numesc „potenţa obedientială — potentia obedientialis". Insă personalitatea<br />
e un lucru creat, ar urma deci s'avem o contrazicere în cazul<br />
când aceeaşi entitate s'ar putea lua şi nu s'ar putea lua de Cuvântul<br />
Întrupat.<br />
II. — A doua formă a sentinjei tomiste numită „modala", întrucât<br />
admite că realitatea ce se adaugă substanţei să fie persoană nu e o<br />
entitate oarecare, ci e un mod substanţial de a fi al naturii, real distins<br />
de ea. Pentru explicajia aceasta sunt aproape tofi teologii care nu<br />
admit distincţiunea reală între esenţă şi existenţă în lucrurile create,<br />
dar în acelaş timp admit pentru explicarea unirii ipostatice o modalitate<br />
substanţială, real distinsă de natură.<br />
Teoria i se atribue Iui Suarez,') De Lugo, -) Vasquez, 3 ) Origorie<br />
de Valencia, +) Th. Raynaud,) Schmdt') Urraburu 7 ) şi altora încă.<br />
Cu tot respectul ce-1 avem pentru aceşti mari teologi, trebue să<br />
spunem că nici acest sistem nu ne mulţumeşte.<br />
1. Mai întâi pentru simpla raţiune că nu se poate pricepe natura<br />
acestei modalităţi. Căci după Suarez acest mod substanţial care conţine<br />
persoana nu este: „neque materia, neque forma, neque accidens<br />
absolutum, neque accidens relativum, et famen non est nihil". )<br />
8<br />
2. Apoi punând personalitatea într'un mod substanţial, ar urma că<br />
Hristos n'a luat ceva substanţial al naturii omeneşti; deci natura n'ar<br />
fi întreagă. In acest caz valorează argumentele aduse împotriva explicaţiunii<br />
precedente a Card. Oaetan.<br />
3. In al treilea Ioc: concepţia metafizică a modurilor e ceva<br />
nou în teologie; Sfinţii Părinţi n'au cunoscut-o. însuşi vasquez mărturiseşte<br />
că teoria aceasta e recentă: „scholastica disputatione non<br />
multis ab hinc annis adinventum esse". *) Sistemul acesta nu se sprijineşe<br />
nici pe Revelaţiune, nici pe Tradiţiunea şcoalei creştine: „// apparait<br />
plutot comme une excroissance sans lien uitai avec la seve du<br />
dogme".'V)<br />
4. Nici nu răspunde la o întrebare ce i se pune. Dacă personalitatea<br />
este alcătuită dintr'un mod, ce realitate obiectivă poate avea<br />
acest mod? Este substanţă sau ceva accesoriu substanţei (accidens)?<br />
1) De Incamatione, disp. XI, sec. III.<br />
2) De Incamatione, disp. XII, sect. 1. n. 1—4.<br />
3) In Summa S. Thomae 111-a, q. IV art. 2 disp. XXX 1.<br />
4) De Incamatione, In Summa S. Tomae III a q. IV p. II.<br />
5) Theologia Naturalis disp. III z. 54.<br />
6) Quaestiones relectae, Paderbron 1891 p. 3:0.<br />
7) Antologie, disp. V c. II a. 2.<br />
8) Suarez de Incamatione disp. 8, sect. 4, n. 4 seqq.<br />
9) Vasquez, disput. 41, cap. 4, n. 22.<br />
10) /\bbe Michel, Dict. Cath. art. cit. col. 42?.
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ 443<br />
Nu poate fi ceva accesoriu sau accidens, deoarece cuvântul substanţial<br />
denotă o substanţă; iar să-i zicem substanţă nu putem, căci<br />
modul de care vorbim se adaugă substanţei deja în sine constituite.')<br />
5. De altmintrelea însăşi neînţelegerea autorilor sistemului modal<br />
e dovadă de inconsistenţa lui. Suarez se deosebeşte de Gaetan prin<br />
diversitatea locului în care aşează modurile pe scara insurilor din creaţiune;<br />
Vasquez şi De Lugo proclamă absurditatea sistemului suarezian<br />
în ceea ce priveşte multiplicitatea modurilor; Hurtado acceptă separabilitatea<br />
modului pe când alţii îl proclamă inseparabil.')<br />
6. Nici argumentul ce obişnuesc să-1 aducă în favoarea tezei lor<br />
din trebuinţa de a explica misterul Incarnaţiunii nu e de mai mare valoare.<br />
•") Ştim din Revelaţiune că natura dumnezeiască a Fiului are putere<br />
de a „termina" ad extra natura omenească, de a şi-o face a sa<br />
natură omenească fără nici o schimbare din partea lui; iar natura omenească<br />
e terminabilă prin unirea hipostatică. Prin urmare acest lucru<br />
e deajuns să explicăm misterul şi să nu creem un nou mister spre<br />
a-1 explica pe altul.<br />
III. Mai specială este explicaţia ce-o dau alţi teologi tomişti. care<br />
pun personalitatea în „existenţa" naturii omeneşti. Se bazează pe<br />
distincţiunea reală între esenţă şi existentă. După ei personalitatea<br />
omenească consistă în existenţa naturii umane. In Hrisros n'avem personalitatea<br />
umană deoarece natura omenească din El n'are existenţă<br />
proprie creată, ci există prin existenţa increată a Cuvântului întrupat.<br />
Ingenioasa teorie se atribue teologului Capreolus. 4 ) După et au<br />
reluat-o mulţi alţi teologi tomişti, printre care: Ouerinois, ) Cardinalul<br />
d'Aguires ') şi mai recent: Schiffini, 5 ) Billof, fe ) Terrien, 9 ) Ianssens, ,0 )<br />
Van Noort,") precum şi autorii de opere filosofice: Liberatore, De<br />
Mantado, Remer, De Măria, Oreed, Farges etc. 12 )<br />
1) Cfr. Abe Michel. ast. cii. col. 422.<br />
2) Abe Michel, art. cit. 1. cit..<br />
3) „Propter hoc ergo potissimum argumentum quod ex misterio Incarnationîs<br />
desumitur. amplectenda est nobis tertia et communis tententia theologorum<br />
et philosophorum asserentium supositum creatum, licet inctudat naturam,<br />
addere tamen super illam aliquid positivum realiter vel ex natura rei distinctum<br />
ab ipsa natura" De Lugo, disp. 12, sect. 2, n. 17.<br />
4) t. V. In IV Sent. 1. III dist. V. qu. HI, a. 3. Defensiones theologicae<br />
Civi Thomae Aq. Tours 1879 — pag. 1909—119.<br />
5) Clypeus Philosophiae thomisticae.<br />
6) Defensiones theologicae S. Anselmi — Romae 1862, t. V dist. 75<br />
7) Principia Philosophiae, disp. III sect. V th. 14.<br />
8) De Verbo Incamato, Romae 1919 q II S 2 p, 79.<br />
9) S. Thomae doctrina sincera de unione hypostatica, Paris 1894.<br />
10) De Deo Homine, Fribourg — Brisgau 1901 — pag. 626.<br />
11) De Deo Redemptore, Amsterdam 1910. pag. 27.<br />
12) Vezi Abb6 Michel, art. cit. col. 424.
444 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ Nr. 7-9<br />
Dar pe tot dreptul împotriva acestei teorii, şi mai ales împotriva<br />
aplicării ei în hristologie, s'au ridicat mari şi valoroşi teologi. Pe lângă<br />
teologii şcoalei franciscane, au combătut-o cu succes Gregorius De<br />
Valencia, Suarez, Vasquez şi Tanner; Mai recent au arătat nepotrivirea<br />
ei în hristologie Franzelin, l ) Stentrup, s ) Picirelli, 3 ) şi mai ales<br />
Ch. Pesch. *).<br />
Opinia aceasta nu se poate admite din următoarele pricini:<br />
1. Pune personalitatea într'o entitate reală, distinsă de natura omenească,<br />
şi ca atare se loveşte de toate inconvenientele ce le-am văzut<br />
că le au aceste teorii.<br />
2. Apoi vine întrebarea: ce este existenta în ordinea insului; e o<br />
parte, sau totul? Desigur, e o parte. Insă personalitatea nu poate să<br />
existe într'o parte, în ceva care trebue să fie orânduit să complecteze<br />
un tot, ci este însuşi totul, însuşi individul complet şi perfect în sine<br />
însuşi. Partea din sine e orânduită să complecteze totul, dar de aici<br />
nu urmează că acea parte e totul.<br />
3. Persoana, mai departe, se poate exprima prin cuvintele: „Eu<br />
sunt" şi oricine înţelege că e vorba de o persoană; nimeni însă nu<br />
va spune: „eu sunt existenţa"; totuşi ar fi legitim şi bine spus, dacă<br />
persoana ar consista în existentă, şi existenta ar alcătui persoana.<br />
4. Mai mare inconvenient au afirmatiunile acestei teorii când se<br />
examinează, la lumina revelajiunii dumnezeieşti. Patronii ei sus(in că<br />
natura omenească există în Hristos prin existenta Cuvântului întrupat;<br />
deci printr'o existentă increată. Insă existenta increată este un atribut<br />
dumnezeiesc absolut, care se indentifică cu natura lui Dumnezeu şi<br />
este deci comun celor trei persoane dumnezeieşti; de aici ar urma că<br />
toate cele trei persoane dumnezeieşti s'au întrupat formal,") lucru potrivnic<br />
descoperirii dumnezeeşli.<br />
5. Nici nu putem înţelege cum o entitate creată cum e natura<br />
omenească, să n'aibă existenta. Ar urma că nici nu e creată; ne spune<br />
1) De verbo Incarnato, th. 24.<br />
2) De Verbo Incarnato, th. 24.<br />
3) De distinctione actuatam inter essentiam, existentiamque eiitis creali<br />
intercedente. Neapoli 1906, p. 70 et seq.<br />
4) Op. Cit. De Verbo Incarnato, th. 9.<br />
5) In acest argument insistă mai ates P. Pesch: „Unio inter Verburn et<br />
naturam humanam est unio in hypostasi. Atqui unio in existentia non unio in<br />
hypostasi. Ergo unio inter Verbum et humanam naturam facta non est in existentia<br />
Verbi. Prob. min. Hypostasis est perîectio rationalis, existentia autem perfecţia<br />
essentialis. Ergo unio in existentia non est unio in hypostasi: «Tres personae<br />
(divinae) non habent nisi unun esse (S. Th 3. q. 17 a. 3 ad 3) Unde humana<br />
natura, s ;<br />
immediate cum existentia divina uniretur, immediate cum oninibus<br />
divinis personis uniretur, et existentiam Verbi" (op. cit. pag. 69).
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 445<br />
doar Doctorul Angelic, că efectul formal în creaţiune este existenţa. l )<br />
Unde nu se produce existenţă, acolo nu este creaţiune. De aici argumentăm<br />
şi spunem: dacă punem în Hristos natura omenească ca existând<br />
prin existenţa Cuvântului întrupat, adică printr'o existenţă increată,<br />
n'averrt natura omenească creată. Dar acest lucru e împotriva credinţii<br />
care ne spune că în Hristos avem o natură omenească creată, provenind<br />
prin naşterea din Prea Sfânta Maică a lui Dumnezeu, Măria.<br />
Ce fel de natură creată e aceea care să existe şi să nu-şi aibă<br />
existenţa? E ceva de neînţeles. E un „sonus verborum", după cum spune<br />
P. Pesch, care mărturiseşte sincer că nu înţelege nimic din felul de a<br />
vorbi al susţinătorilor acestei opinii. Admite că e mister descoperit de<br />
Dumnezeu întruparea Cuvântului, dar spre a explica misterul nu trebue<br />
să creem un nou mister, cum ar fi acela de a afirma o natură creată<br />
concretă, reală, şi lipsită de existenţă. *)<br />
6. Dogma catolică ne învaţă că în Hristos sunt două naturi reale.<br />
insă nimic nu e real, dacă n'are existenţa proprie. Căci ceea ce nu<br />
are existenţă, este ideal. Unirea în Hristos s'ar reduce la unirea între<br />
ceva real şi între ceva ideal, ceea ce nu se poate concepe. Cine nu<br />
vede că prin această afirmaţiune se deschide uşa vechilor greşeli ale<br />
Doceţilor, care tocmai spuneau că umanitatea lui Hristos n'a fost reală,<br />
ci numai aparentă, ideală, fantastică.<br />
La aceste observaţii ni se răspunde că natura umană este reală<br />
prin existenţa increată a Cuvântului întrupat. Dar observăm iarăşi, la<br />
rândul nostru: orice existenţă, ca să fie reală, trebue să fie informată<br />
sau adusă la realitate de comprincipiul ei, adică de existenţă. Dacă<br />
nu e adusă în act, la realitate, de existenţă, acea esenţă rămâne numai<br />
în mintea lui Dumnezeu.<br />
Nici nu se poate spune că ceea ce ar face existenţa umană, face<br />
existenţa divină a lui Hristos Cuvântul. Această ultimă afirmaţie trebue<br />
s'o făgăduim, deoarece esenţa şi existenţa unui lucru sunt două conprincipii,<br />
care se unesc intrinsece, pe când în unirea cu Cuvântul avem<br />
o unire extrinsecă.<br />
1) „Primus eifectus Dei in rebus est ipsum esse" (S. Th. comp. Theol,<br />
I. c. pag. 68).<br />
2) „Ingenue fatenr: Si audio esse naturam creatam, cui non conveniat existentia<br />
creata sed increată tantum, nihil concipio nisi sonos verborum. Sane neque<br />
intelligo, quomodo hypostatis Verbi extendatur ad naturam humanam. At<br />
hoc est mysterium divinitus revelatum, quod ob auctoritatem Dei revelantis omnibus<br />
admittendum est. Cum vero theologi insuper obtrudere conantur novum<br />
mysterium naturae creafae carentis propria existentia et existentis per existentiam<br />
increatam, sine dubio prudentis est non prius praebere assensum intellectus.<br />
quam evidenţia argumenta aîferuntur. Tantum autem abest, ut talia argumenta<br />
ac/sint, ut longe plurimi et praestantissimi theologi hanc sententiam raspuant",<br />
ţp. Pesch, op. cit. pag. 74).
446 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 1-9<br />
De altei opinia aceasta se bazează de distincţiunea reală dintre<br />
esenţă şi existentă în concret, într'un lucru existent. Dar acest lucru e<br />
foarte nesigur, e combătut de mari şi valoroşi filosofi şi teologi. Ii<br />
este atribuită Sf. Toma, dar nu admit toţi că Doctorul Angelic ar fi învăţat<br />
acest lucru. l )<br />
Fiind prin urmare, baza aceslei teorii foarte nesigură, şi având pe<br />
de altă parte alt chip mai potrivit cu învăţătura Bisericii de a explica<br />
misterul întrupării, n'avem motiv pentru care să o primim ca bună.<br />
Nu vom spune totuşi ca Piccirelli că explicaţia acestor teologi<br />
face ca misterul întrupării să devină cu totul de neînţeles sau aproape<br />
absurd şi să ne ducă la tăgăduirea misterului însuşi, 2 ) ci doar atât<br />
vom spune că această opinie nu e necesară pentru explicarea misterului,<br />
nu e prudent, după cum spune Sf. Toma, să ne sprijinim pe explicaţii<br />
nesigure, pentru ca nu cumva afându-se false, să fie luată în<br />
râs credinţa însăşi. s ) O putem admite şi ca probabilă printre celelalte<br />
probabile. 4 ) Fiind vorba însă de o explicaţie mai probabila dintre cele<br />
probabile, trebue s'o căutam pe aceea.<br />
(Vix urma)<br />
P. DUMITRU LUCAC1U<br />
1) „Non concedo S. Thomam doctiisse realem dlstinctionein inter exsistentiam<br />
et essentiam productam. Si quis ulique litterae mortuae inhaeret, non<br />
est ei ctilficile aîferre varios textus, quibus dicitur exsistentia aliud esse quam<br />
essentia et ex essentia et exsistentia fieri realis compositio, aliaque similia. At<br />
deberet hoc saltem dubitationem aliquam creare, quod aeque mulţi textus citări<br />
possunt, quibus S. Thomas negat posse esse quid quam medium inter exsistentiam<br />
et meram possibilitatem, et quod S. Thomas illam distinctionem adstruit ad<br />
ostendendam essentialem differentiam inter Deum.et creaturas". (P. Pesch. I.<br />
cit pag. 67).<br />
2) „Explicatio aut theologica intelligentia mysterii unionis hypostaticae,<br />
quam concinnat P. Billot, primo quidem non est necessaria, cum iuxta Patres<br />
alia longe facilior et magis fundata tradi possit. Secundo talis est, ut ex illa<br />
mysterium evadat onmino inintelligibile ac fere absurdum, idque quia principium<br />
suae distinctionis realis, quo tamquam hypotesi et norma dirigitur, ipsum conicit<br />
in absurditates ac fere ad mysterii negationem implicitam adducit. Ex quo non<br />
sequitur, ut illa distinctio relinquatur ad modum cuiusdam conclusionis theologicae<br />
demonstata; sed sequitur potius, ut ipsa videatur revelatae doctrinae adversa".<br />
(P. Pesch. loc. cit. pag. 74).<br />
3) Cfr. S. Thoma 1 q. 32 a. I; q. 46 a. 2; q. 68 a. 1. citat Ia Pesch op.<br />
cit. pag. 75.<br />
4) „Ergo plus dicere non licet nisi illam expositionem petitam ex defeclu<br />
creatae exsistentiae in Humana Christi natura esse fortasse unam probabilem<br />
inter alias probabiieş". (Cţr. Pesch. op cit. pag. 75).
DOUA PRECIZĂRI<br />
I. Să fim logici!<br />
Un profesor universitar, a ţinut acum câtva timp, o conferinţă la<br />
Dalles. Gazetele au remarcat-o şi au publicat resumate dintr'însa. Am<br />
găsit acolo, însă, câteva afirmaţiuni ce trebuiesc revizuite. Nu este absolut<br />
exact, ca să nu zicem: absolut fals, că ortodoxismul românesc,<br />
s'ar fi confundând cu începuturile Neamului. In urma lui Pârvan şi a<br />
răposatului Nicolae Dobrescu, se ştie precis că încreştinarea Românilor<br />
s'a făcut în secolul IV. Cuvântul de ortodox s'a născut abia în secolul<br />
VIII, iar Răsăritul s'a despărţit de Roma doar în 1054.<br />
De asemenea, pretenţiunea că religiile, ar fi având zone şi spaţii<br />
delimitate, o contestă realitatea. Hristos a întemeiat o Biserică unică şi<br />
universală. Ea este cea mai veche şi cea mai numeroasă dintre toate<br />
confesiunile creştine. In sânul ei se adăpostesc toate neamurile, toate<br />
limbile şi toate riturile, fără cea mai mică excepţie.<br />
Ortodox, se intitulează, foarte multe confesiuni; aşa cum este de<br />
altfel şi firesc. Orice confesiune, ca să se poată naşte şi să-şi păstreze<br />
credincioşii, trebuie să pretindă că este legea cea adevărată, cea dreptcredincioasă,<br />
cea ortodoxă, în fine. De aceea în Transilvania sub Principii<br />
calvini se numea pe sine, „episcop ortodox" superintendentul<br />
calvinesc. La Berlin nu aşa de mult se întitulau ortodoxe cercurile<br />
luterane. Aşa le numeşte Principele Carol-Anton de Hohenzollern, într'o<br />
scrisoare adresată fiului său, Regelui Carol I al nostru, şi, le înfierează<br />
pentru fanatismul lor necreştinesc. La Buda-Pesta, ortodox îşi zic<br />
Evreii. Din pricina asta, în 1890, am făcut o posnă. Eram prieten cu<br />
două tinere unguroaice, care pretindeau că sunt ortodoxe şi cărora<br />
le-am spus, că şi eu eram la fel. Dacă m'au auzit vorbind aşa, m'au<br />
rugat să le duc într'o biserică ortodoxă. Cu o sanie elegantă trasă de<br />
doi armăsari ce săltau subt valtrapuri albe ca zăpada, mânaţi de un<br />
muscal apelpisit, m'am dus de le-am luat de acasă ca să merg cu ele<br />
Ia Domniţa Bălaşa. Acolo au început să se uite ciudat una la alta,<br />
inspre altar şi pe pereţi: Dar asta este o biserică greco-catolică, îmi<br />
zice una. — Nici decum, spun. In Bucureşti nu avem biserica asta.<br />
îmi face impresia unei biserici creştine zice cealaltă. — Desigur că e
448 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 7-9<br />
creştină, îi confirm. — Dar cum, ortodocşii în Bucureşti sunt creştini ?<br />
sunt întrebat din nou. — După ce se conving că aşa este, amândouă<br />
exlamară în cor: Aber in Ungarn, die Ortodoxen sind juden. Acest<br />
episod din viaţa mea m'a lămurit, şi de atunci m'am ferit de a mai<br />
întrebuinţa un cuvânt, ce poate produce aşa grozave confuzii.<br />
In conferinţa dela Dalles, s'a spus că numai „când toate bisericile<br />
vor fi atins apogeul în desvoltarea lor, unirea se va face automat,<br />
prin voinţă divină". Ni se pare că însuşi conferenţiarul s'a cam<br />
grăbit. Pe cât ştim noi Hristos a întemeiat Biserica Lui şi a asigurat<br />
că pe ea nu o vor învinge porţile Iadului. Această Biserică a fost şi<br />
este unită. Intr'ânsa au pătruns, toţi cei ce în Hristos s'au botezat, abia<br />
câteva secole mai târziu de ea s'au despărţit unii eretici sau schismatici.<br />
Aşa s'a sfâşiat cămaşa lui Hristos, dar aşa sfâşiată, ea a continuat<br />
să acopere numai o singură Biserică, aşa sângerată de cei ce<br />
au părăsit-o. S'a născut Ia învierea lui Hristos, a trăit şi trăeşte<br />
necontenit, până la sfârşitul veacurilor. Dacă n'ar fi aşa cum este<br />
atunci Biserica lui Hristos s'ar fi disolvat şi nimeni pe lume nu ar mai<br />
putea-o reconstitui. Faptul că trăieşte însă de două mii de ani şi că<br />
va trăi cât lumea, este cea ce împiedică pe ori cine a vorbi de unitatea<br />
Bisericii ca de un ideal de dorit, dar inexistent<br />
Aveam o veche amiciţie pentru simpaticul<br />
conferenţiar, d. Ispir. Ne pare rău sincer, că a alunecat pe un teren<br />
unde dragostea de Hristos şi de adevăr, ne impuseră aceste prieteneşti<br />
rectificări.<br />
II. Roma Eternă<br />
De peste Ocean, la Vatican, sosesc telegramele prin care episcopi<br />
de pe toată faţa pământului îşi exprimă mâhnirea şi indignarea<br />
lor, în faţa vestei că Roma, capitala creştinătăţii, este bombardată de<br />
creştini. Este într'adevăr dureros că Cetatea Veşnică trebue să fie supusă<br />
unui astfel de tratament. Nu este creştin, nu poate să existe suflet<br />
omenesc, care să nu se simtă solidar cu soarta Romei.<br />
In astfel de triste clipe, nu ajunge însă a se tângui şi a se văita.<br />
Se cere astăzi să ne dăm bine seama de ce şi pentru ce se găsesc<br />
creştini ce nu respectă zidurile în faţa cărora Crucea din manile Papei<br />
a ţintuit pe Vandali. Constantin cel Mare când a părăsit Roma şi a<br />
poftit pe Papa să se mute în Lateran ca de acolo să cârmuiască<br />
Roma, a ştiut el ce făcea atunci. Nu de surda, a strămutat el Scaunul<br />
împărătesc de pe malurile Tibrului, pe malurile Bosforului. Şi-a dat<br />
seama, că două săbii nu pot încăpea într'o teacă; că cel ce poartă
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 44$<br />
sabia cârmuirei lumeşti, nu poate sta la un loc cu cel ce poartă sabia<br />
duhovniceştei stăpâniri.<br />
Principiul sfânt a impus de aproape o sută de ani realizarea imitatei<br />
naţionale a italienilor. Numai că italienii unificaţi puteau fi cârmuiţi<br />
din oricare mare cetate italiană: din Veneţia, din Milano, sau din<br />
Florenţa. Cavour, genialul, făuritor al unităţei naţionale italiene, nu s'a<br />
gândit nici odată să facă din Roma capitala Italiei. El a înţeles lămurit<br />
că Roma, fiind sortită de Pronie să fie capitala creştinătăţii, în<br />
sânul ei nu putea stăpâni nimeni decât vârhovnicul Creştinătăţei.<br />
De n'ar fi murit Cavour prea de vreme, nici odată Regele Italiei<br />
nu s'ar fi instalat în Quirinal, ca Domn şi stăpânitor al Romei. Ostile<br />
italiene s'ar fi simţit destul de cinstite, dacă li s'ar fi îngăduit lor să<br />
păzească Veşnica Cetate împotriva acelora ce voiau să o cucerească,<br />
şi sub pretextul unui fals patriotism, să încerce să distrugă papalitatea<br />
pentruca în urmă, şi în absolută siguranţă, să nimicească nebunii creştinismul.<br />
Când, — după Sedan, trupele franceze au părăsit Roma, politicianii<br />
mărunţei, ce au guvernat Italia în urma lui Cavour, şi-au închipuit<br />
că ridică prestigiul Italiei, încercând să reducă prestigiul papalităţii.<br />
Protestanţii liber cugetători şi alţii, mână în mână cu toate<br />
soiurile de vrăşmaşi ai crucii, au bătut din palme de bucurie că armate<br />
italiene au pătruns în Roma să o cucerească. Făţarnicii se arătau<br />
îngrijoraţi de soarta papalitate! şi învinovăţeau pe Pius IX de miopie<br />
şi de încăpăţinare. „Prin lipsa lui de pricepere a realităţilor", Papa<br />
avea să ducă papalitatea la dezastru. Pe inimosul Patriot liberal italian,<br />
ce fusese încă din tinereţe Maistai Feretti, masonii şi tovarăşii lor îl<br />
învinuiau de habotnicie şi de lipsă de patriotism. Cei ce nădăjduiseră<br />
că vor putea seduce pe urmaşul lui Sân Pietru la rangul ori cărui alt<br />
Patriarh, ceva la fel cu cei din Antiohia, Alexandria, din Ierusalim, ori<br />
din Constantinopole, se făceau că-i deplâng soarta, ce singur şi-o hotărâse.<br />
Papa însă tăcea. Se ruga şi, plin de credinţă, adastă.<br />
Urmaşii lui au urmat tot aşa, până când s'au întors vremurile.<br />
Pius al XI a isbutit să asigure independenţa Sftuiui Scaun lăsând cea<br />
mai mare parte din Roma subt cârmuirea celor ce cu arma în mână,<br />
în 1870 au pătruns acolo. Azi toţi aceştia, în faţa soartei nemiloase,<br />
se încearcă să salveze Roma, făcându-o oraş liber. Să nădăjduim că<br />
vor izbuti şi că nimeni nu va mai nesocoti sfinţenia Sfintei Cetăţi. Să<br />
sperăm că înşişi toţi italienii vor pricepe că Roma este sfântul şi preţiosul<br />
juvaier al lumii întregi, că astfel de juvaer nu poate fi pângărit<br />
de nimeni şi pentru nimic. Roma rămâne veşnică! In cele ale ei şapte<br />
coline, Roma nu poate adăposti sigur şi în linişte, decât creştinismul<br />
in persoana celui văzut Cap al ei. In Roma nu mai poate fi loc decât<br />
penirn o nouă Ligă a Naţiunilor întemeiată creştineşte şi pe creştinism.<br />
8
450 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr 7-9"<br />
Nu ştim ce va aduce ziua de mâine. Ne aducem doar aminte,<br />
că acum un sfert de veac, Parisul şi Quirinalul puneau drept condiţie<br />
esenţială că Papa nu va fi admis la congresul de pace. Aşa s'a<br />
ajuns la păcile din Verssailles şi la nesocotirea lor. Astăzi şi orbii văd,<br />
că asta a fost cea mai mare greşală şi că de aceea astăzi pământul<br />
întreg sângerează, cum n'a sângerat niciodată dela Adam şi până acum.<br />
Cei ce-şi dau seama ce grozăvie este răsboiul, trebuie să nu uite nici<br />
un minut că Hristos, înălţându-se la cer, a lăsat pacea apostolilor lui şi<br />
că prin urmare, pacea adevărată n'a fost şi nu va fi nici odată decât<br />
pacea întemeiată creştineşte la umbra crucii.<br />
M. THEODORIAN-CARADA<br />
PERSECUŢIILE BISERICII<br />
Trăim vremuri de grozave lupte, a căror sfârşit vor fi poate nebănuite<br />
prefaceri în vieaţă omenimei. Nu strică să ne dăm seama de<br />
ce ne poate aştepta, într'un viitor poate nu prea îndepărtat.<br />
Desigur, toţi beligeranţii spun că ei luptă pentru un viitor mai<br />
bun, pentru o lume nouă, pentru eliberarea tuturor popoarelor de opresiune<br />
şi sclavie. Aşa era şi în răsboiul din 1914—1918, care nici pe<br />
departe nu luase proporţiile celui de astăzi. Sir Edward Grey declama<br />
mereu, că lupta e pentru libertatea tuturor, cu toate că în formula de<br />
jurământ la încoronarea Regelui Angliei se menjinea pasagiul insultător<br />
la adresa Bisericii catolice. Iar în răsboiul actual aceeaş Anglie luptă<br />
alături de Sovietele atât de aspru criticate altădată (nici nu se putea<br />
altcum) de ea.<br />
Cum istoria este cel mai bun dascăl al omenimei, nu va strica<br />
să stăm puţin de vorbă cu ea. Ea ne oferă învăţăminte pentru toate<br />
vremile, pentru toate condiţiile de vieaţă ale omenimei. Toate se repetă,<br />
totul revine; nimic nou sub soare.<br />
Ne gândim la viitoarele raporturi dintre Biserică şi Stat. Ele pot<br />
fi de trei feluri: sistemul concordatar, sistemul separaţiunei strict obiective<br />
(indiferentism din partea Statului) şi sistemul separaţiunei subiective<br />
(ostile din partea Statului). Colaborarea din sistemul concordatar<br />
e cea mai ideală soluţie, fie că există concordat scris, fie că nu. Decât<br />
că în al doilea caz, se întâmplă că Statul trece limita şi Biserica<br />
se găseşte aservită de el, ceeace în bisericile despărţite de Roma e<br />
o urmare firească a viţiului de naştere al acestor biserici, cum o spunea<br />
oarecândva arhim. Iuliu Scriban.<br />
De aceea, nici nu găsim conflicte între bisericile numite orto-
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 451<br />
doxe şi între Statul civil, decât în cazurile când Statul, declarat ateist,<br />
anume caută să stârpească orice idee religioasă. Altfel ele se ştiu<br />
acomoda la perfecţie, chiar şi califatului. Singură Biserica catolică e<br />
aceea, care niciodată nu a cedat nimic din doctrina sau din drepturile<br />
ei, ori ce ar fi fost să se întâmple. De aceea, trecutul ei e plin<br />
de lupte şi nu-şi face iluzii nici cu privire la viitor.<br />
Să vedem ceva din luptele trecutului.<br />
1. Cauzele persecuţiilor în genere<br />
Ca biserica să fie persecutată de puterile lumeşti, este oarecumva<br />
chiar lucru firesc.<br />
Isus zice: „Nu este ucenicul peste dascălul său, nici sluga peste<br />
domnul său. Ajunge ucenicului să fie ca dascălul său, şi slugii să fie<br />
ca domnul său". (Mat. 10, 24—5).<br />
„Să nu vă pară, că am venit să arunc pace pe pământ; n'am<br />
venit să arunc pace, ci sabie. Căci am venit să despart pe om de tatăl<br />
său şi pe mamă de fata sa, şi pe noră de soacra sa; şi vrăşmaşii<br />
omului Yor fi căsenii lui". (Mat. 10, 34—6)<br />
„Nu te teme, turmă mică, căci bine a voit Talăl să vă dea vouă<br />
împărăţia". (Luca 12,32).<br />
„Dacă vă ureşte pe voi lumea, să ştiji că pe mine m'a urât mai<br />
înainte decât pe voi. De aţi fi din lume, lumea ar iubi ce e al său;<br />
dar pentrucă nu sunteţi din lume, ci eu v'am ales din lume, pentru<br />
aceea vă ureşte lumea". (Ioan 15, 18—9).<br />
„Eu le-am dat cuvântul tău, şi lumea i-a urît, pentrucă ei nu sunt<br />
din lume, precum nici eu nu sunt din lume". (Ioan 17, 14).<br />
„Fericiji cei prigoniţi pentru dreptate, căci a lor este împărăţia<br />
cerurilor". „Fericiji veti fi, când va vor ocări şi vă vor prigoni, şi minţind<br />
vor zice tot cuvântul rău împotriva voastră, pentru mine. Bucurati-vă<br />
şi vă veseliţi..." (Mat. 3, 10—12).<br />
Iată pentru ce, cu cuvinte atât de frumoase, îndeamnă sf. Pavel<br />
pe credincioşii din Fîlipi, la stăruinţă în luptă:<br />
„Numai purtaţi-vă cu vrednicie, după Evanghelia lui Hristos, ca<br />
ori de voiu veni la voi şi vă voiu vedea, ori de nu voiu fi de faţă la<br />
voi, să aud de voi că staţi tari într'un spirit, cu un suflet împreună<br />
luptându-vă pentru credinţa Evangheliei, şi neîngrozindu-vă întru nimica<br />
de cei potrivnici; ceeace pentru ei este pricină de^ieire, iar vouă de<br />
mântuire, şi aceasta dela Dumnezeu; căci pentru Hristos vi-s'a dăruit<br />
nu numai a crede în El, ci şi a pătimi pentru dânsul, aceeaşi luptă<br />
având, care aţi văzut-o în mine, şi acum o auziţi dela mine". (Fii.<br />
1, 27—30).
4>>2<br />
In cursul unei audiente acordate elevilor unui colegiu din Roma,<br />
Papa Pius X a întrebat pe unul din ei: „Câte note are adevărata Biserică<br />
a lui Hristos?" — „Patru, răspunse cel întrebai: una, sfântă<br />
catolică şi apostolică Biserică". „Numai atâtea" ? întreabă Papa. „Romană",<br />
adaugă seminaristul. „Bine, zice Papa, dar care este nota cea<br />
mai clară? Nimeni nu ştie să răspundă. „B ine, zice sf. Părinle. V'o<br />
spun eu: prigonită. Stă în Evanghelie: dacă pe mine m'au prigonit, şi<br />
pe voi vă vor prigoni. Persecuţia este pentru noi, catolicii, pâinea de<br />
toate zilele; asta e semnul, că noi suntem adevăraţii învăţăcei ai lui<br />
Isus Hristos"...<br />
întreagă Istoria Bisericii e confirmarea acestui adevăr. Dela apostoli,<br />
cari toţi au murit moarte de martir, până în zilele noastre, Biserica<br />
a fost persecutată. Cauzele persecuţiilor au fost fie de ordin religios,<br />
fie de ordin politic. Iniţiativa venea de jos ori de sus. Toate<br />
acestea apar însă de regulă combinate. Poporul evreesc privea cu mare<br />
respect Ia apostoli, văzând minunile săvârşite de ei; totuşi când s'a<br />
sesizat marele sfat, plebea a ajutat Ia uciderea lui Ştefan. Creştinii au<br />
fugit în Samaria, ba au ajuns până Ia Antiohia şi Cipru. Această primă<br />
persecuţie a avut loc îndată după moartea Mântuitorului. O a doua<br />
persecuţie a deslănţuit, Ia anul 42, Irod Agripa, nepotul ucigaşului de,<br />
copii, pentru a fi pe placul Jidovilor. Dar la anul 44 acesta a murit,<br />
iar urmaşii lui în funcţiunea de administratori ai provinciei au avut<br />
grije, ca Jidovii să nu-şi mai poată arăta furia faţă de creştini, până<br />
când la anul 66, începându-se răsboiul care a dus la distrugerea Ierusalimului,<br />
creştinii s'au despărţit total de Jidovi.<br />
Călătoriile sf. Pavel ne sunt mărturie cum în tot locul era pândit<br />
şi denunţat de Jidovi, până ce la Ierusalim a fost îndrumat spre Roma,<br />
pentru a fi judecat. Dacă nu îl scăpa tribunul cohortei de ocupaţie,<br />
era omorît cu pietre la Ierusalim.<br />
Uneltirile evreeşti au stat în bună parte şt la baza persecuţiilor<br />
romane. Pe Nero I-a instigat soţia sa, Poppea Sabina, care era o zeloasă<br />
proselită, cum arată Iosephus Flavius (Ant. 20, 8. 11). Tertulian<br />
o spune pe faţă că sinagogile evreilor sunt izvoarele persecuţiilor.<br />
Evreii, împreună cu preoţii păgâni, instigau plebea împotriva creştinilor,<br />
pe cari din cauză că nu participau la cultul păgân, ii prezintau ca atei,<br />
şi ca singurii vinovaţi pentru toate calamităţile ce veneau asupra ţării.<br />
Plebea apoi ataca pe creştini, le aprindea casele, îi ucidea cu pietre, )<br />
ori se prezintă la cei mai mari cu pretenţia: creştinii la lei 1 -)<br />
1) Despre aceasta justiţie populară se plânge Tertulian (Apoi. c. 37) spunând:<br />
„De câte ori chiar cu preterarea voastră (a superiorilor), ne invadează cu<br />
pietre şi cu foc, plebea vrăşmaşe".<br />
t) Si Tiberis ascendit ad moenia, şi Nilus non ascendit in arva, şi coelum<br />
stetit, si terra movet, şi fames, si lues, statim: „Chtistiani ad leones". (Dacă Tibrul<br />
trece peste ziduri, dacă se opreşte cerul, dacă se cutremură pământul, dacă<br />
e foamete, dacă e ciumă, numai decât se strigă: Creştinii la lei!)
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ 453<br />
Ca să fie cât mai odioşi înaintea poporului, pe lângă acuzaţia<br />
de ateism, li-se născoceau creştinilor cele mai ruşinoase şi absurde<br />
fapte: că ei ar mânca din carnea unui copil, acoperit cu făină, şi ar<br />
suge sângele lui (vizează taina sf. cuminecături), că ar adora genitaliile<br />
episcopilor şi preoţilor (vizează taina sf. Pocăinţe, ambele neînţelese<br />
de ei, din cauza „disciplinei arcani". 3 )<br />
Mai erau acuzaţi creştinii şi în baza unor legi ale statului, cu<br />
lese-maiestate, sacrilegiu, magie şi fermecătorii, cult neautorizat (supersiitio<br />
externa). Lese-Maiestate erau adunările nocturne şi asocierile<br />
creştinilor peste tot; denegarea jertfirei în faţa numenului împăraţilor.<br />
In realitate, creştinismul era în flagrantă contrazicere cu întreagă<br />
vieaţa religioasă, morală şi socială a lumii de atunci şi lupta era inevitabilă.<br />
Totuşi, marile persecuţii romane în primele trei veacuri nu erau<br />
decât urmarea unor denunţuri; ba Traian a şi ordonat ca denunţurile<br />
anonime să nu se ia în considerare, ci denunţătorul să iscălească şi<br />
să-şi ia răspunderea. Abia persecuţiile lui Deciu în sec. III au luat<br />
forma unor urmăriri din oficiu, cu scopul de a distruge radical creş-<br />
3) Infans îarre contectus, ut decipiat incautos, apponitur ei qui sacris imbuatur.<br />
Is infans a tirunculo, farris superficie quasi ad innoxios ictus provocato,<br />
coecis occultisque vulneribus occiditur; huius, pro nefas! sitinter sanguinem lambunt,<br />
huius certatim membra dispertiunt, hac foederantur hostia, hac conscientia<br />
sceleris ad silentium mutuum pignorantur. Haec sacra sacrilegiis omnibus tetriora...<br />
Ad epulas sollemni die coSunt cum omnibus liberis, sororibus, matribus,<br />
sexus omnis homines et omnis aetatis; iliic, post multas epulas, ubi convivium<br />
calluit, et incestae libidini ebrietatis fervor exarsit, caniş qui candelabro nexus<br />
est, iactu offulae ultra spatium lineae, qua vinctus est, ad impetum et saltum<br />
provocatur: sic everso et exstincto conscio lumine impudentibus tenebris nexus<br />
infandae cupiditatis involvunt per incertum sortis. (Un copil mic, acoperit cu<br />
făină, ca să înşele pe cei neprecauţi, se pune în faţa celui ce are să sfinţească<br />
jertfa. Acest copilaş se ucide prin lovituri pe nevăzute, printr'un ucenic adus la<br />
aceasta oare cumva fără vină, sub învelişul de făină; acestuia, o ce grozăvie,<br />
îi ling sângele cu ardoare, membrele acestuia le împărţesc repede, cu această<br />
jertfă se murdăresc, cu conşiitnţa acestei crime se leagă unii pe alţii la tăcere.<br />
Aceste jertfe sunt mai scârboase decât toate sacrilegiile. Şi de ospăţul lor se<br />
ştie; vorbesc toţi ici-colo, o dovedeşte şi vorbirea Cirteanului nostru. Se adună<br />
la ospeţe în zi de sărbătoare, cu toţi copiii, cu surorile, mamele, oameni de ambele<br />
sexe şi de orice etate; aci, după multe ospeţe, după ce masa s'a încălzit şi<br />
s'a aprins patima beţiei pentru pofta incestuoasă, un câne legat de candelă, prin<br />
puţina agitare a frânghiei cu care e legat, e provocat la hârăială şi salturi; astfel<br />
stingându-se şi răsturnându-se lumina trădătoare, întunericul fără ruşine acopere<br />
legăturile neruşinatelor pofte, după cum se nimereşte). Min. Felix, Oct. c. 19.<br />
Aceste grozave calomnii, la cari vedem o aluzie şi la 1 Petru 2, 12, existau<br />
pe vremea lui Nero şi s'au menţinut până în sec. 3. Scriitorii creştini le<br />
atribue în parte Evreilor, parte practicelor neruşinate ale păgânilor, în fine şi<br />
imoralităţii unor eretici gnosticieni. CI. Marx. Kirchengeschichte, Trier 1903,<br />
pp. 53—4,
454 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 7-9<br />
tinismul. Venise epoca marilor atacuri barbare asupra imperiului, trebuia<br />
salvată situaţia, şi asta nu se concepea, decât pe baza unităţii de<br />
credinţă, a credinţei păgâne, strămoşeşti, care nici ea nu mai avea<br />
niei un credit.<br />
Totul a fost înzădar: imperiul s'a prăbuşit, — nu din vina creştinismului,<br />
căci acesta 1-a mai ajutat să se menfie câtva timp, — creştinismul<br />
a triumfat!<br />
Aceeaş înfăţişare o au şi persecujiunile cari au venit asupra Biserici<br />
ortodox-catolice din partea unor împăraţi eretici. Ele nu au fost<br />
mai suportabile nici în ce priveşte pedepsele ori torturile ca atari, ba<br />
de multe ori erau mai îngrozitoare decât ale păgânilor.<br />
2. Persecuţiile în imperiul roman<br />
Zece persecuţii mari au avut loc în imperiul roman, între anii<br />
64—313. Adevărat, că încă la anul 49 au fost isgoniti din Roma creşiinii,<br />
dar numai pentru motivul, că ei erau consideraţi una cu Evreii,<br />
cari au făcut tulburări. Atunci a plecat şi Petru, luând parte în anul<br />
50 la conciliul apostolilor din Ierusalim, presidat de el.<br />
1. La 19 Iulie 64 a isbucnit în Roma un incendiu de proporjii<br />
uriaşe, care a mistuit 2/3 părţi ale oraşului. Toată lumea îl acuza pe<br />
Nero, că în nebunia lui a săvârşit această crimă; el căuta să se apere,<br />
dar înzădar. Atunci ca să producă o diversiune, acest monstru a pus<br />
vina pe creştini şi a început a-i prigoni în chipul cel mai groaznic.<br />
Numărul celor ucişi a fost înspăimântător (ingens multitudo, zice Tacitus.)<br />
Dovezile traditiunei ne spun, că atunci au murit moarte de martir<br />
la Roma ss. apostoli Petru şi Pavel, la 29 Iunie 67.<br />
2. Nero a murit la anul 68 şi creştinii au putut răsufla liberi sub<br />
Oalba, Otho, Vitellius, Vespasian, Titus, Domitian. Acesta diu urmă,<br />
în anul al 14-lea al domniei sale, Ia 94 a început persecuţia, pe care<br />
pare a o fi revocat în preajma morţii sale, Ia 96. Cauza pare a fi fost<br />
impozitul în favoarea templului lui Iupiter, incassat cu multă strictejă<br />
sub acest împărat. Evreii erau obligaţi să-1 plătească de când a fost<br />
distrusă biserica lor din Ierusalim; dar creştinii erau nevoiţi să-1 denege.<br />
Domitian a procedat aspru şi fată de ramura creştină a familiei<br />
sale. Sub el a fost exilat sf. apostol Ioan în insula Patmos, unde a<br />
scris Apocalipsa.<br />
Cumcă deja sub primele două persecuţii au suferit creştinii din<br />
întreg imperiul (mai ales din Asia mică), nu numai cei din Roma, o<br />
dovedesc: prima epistolă a sf. Petru, Apocalipsa şi scrisoarea lui PUnius<br />
către Traian,
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ 455<br />
3. Urmaşul lui Domiţian, Nerva (96—8) a interzis ca creştinii să<br />
fie acuzaţi pentru ateism ori pentru că trăiesc după obiceiurile Jidovilor.<br />
Marele împărat Traian (98—117) a adus o lege împotriva societăţilor<br />
secrete, care fatal avea să lovească în creştini. El nu pare<br />
să fie urât pe creştini; dar marele geniu militar era dublat de talentul<br />
unui administrator, care — ca orice administraţie — are în vedere<br />
mai mult buna orânduială şi liniştirea lucrurilor, decât dreptatea. Aşa<br />
a sacrificat şi Pilaf pe Isus. Traian a dat ordin ca creştinii să nu fie<br />
urmăriţi pe bază de denunţuri anonime, nici din oficiu. Dar a ordonat<br />
să fie pedepsiţi, dacă sunt reclamaţi în regulă şi dovediţi, — afară de<br />
cazul că jertfesc zeilor.')<br />
1) E celebru raportul lui Plinius cel tinăr, proconsulul Bitiniei, către împăratul<br />
Traian (anul 112), în care, după ce arată cum sunt denunţaţi creştinii şi<br />
cum a procedat el până acum — zice: „Aflu că chestiunea e de aşa natură, că<br />
trebue să te consult, mai ales pentru numărul acestor periculoşi. Căci mulţi cad<br />
şi vor cădea în această primejdie, de toate etăţile, de toate categoriile, chiar<br />
de ambele sexe. Şi nu numai oraşele, dar şi satele şi hotarele Ie-a pătruns contagiunea<br />
acestei superstiţii, care pare că s'ar putea opri şi îndrepta. Desigur ori<br />
cine poate vedea, că templele aproape părăsite au început a fi din nou cercetate,<br />
şi sfintele ceremonii demult neglijate a se relua, şi ici-colo vin jertfele,<br />
pentru cari foarte rar se găsea cumpărător. Din ce uşor se vede, că această mulţime<br />
de oameni se poate îndrepta, dacă se dă posibilitate de îndreptare. („Visa<br />
est mini res digna consultati&ne, maxime propter periclintantium numerum. Mulţi<br />
cnim omnis aetatis, omnis ordinis, utriusque sexus etiam vocantur in periculum,<br />
et vocabuntur. Neque enim civitates tantum, sed vincos etiam et agros superstitionis<br />
istius contagio pervagata est, quae videtur sisti et corrigi posse. Certe<br />
satis constat, prope iam desolata templa coepisse celebrări et sacra solemhia<br />
diu intermissa repeţi, passimque venire victimas, quarum adhuc rarissimus emtor<br />
inveniebatur. Ex quo facile est opinari, quae turba hominum emendari possit, si<br />
fiat poenitentiae locus".<br />
împăratul Traian a răspuns: Ai procedat corect la lămurirea cauzelor acelora,<br />
cari în calitate de creştini au fost aduşi înaintea ta, locţiitorul meu. Căci<br />
peste tot nu se poate stabili nimic precis. Ei nu trebuesc urmăriţi; dacă sunt<br />
denunţaţi şi acuzaţi, au să fie pedepsiţi; cine va nega că e creştin şi asta o va<br />
dovedi peste îndoială, adecă jertfind zeilor noştri, cu toate tă a fost suspect în<br />
trecut, să i se dea iertare pentru pocăinţă; dar fără a avea autor denunţul propus,<br />
nici unei crime să nu i-se dea Ioc („Actum, quem debuisti, mi Secunde, in<br />
excutiendis causis eorum, qui Christiani ad te delati fuerint, secutus es. Neque<br />
enim in universum aliquid, quod quasi certam formam babeat, constitui potest.<br />
Conquirendi non sunt; si deferantur et arguantur, puniendi sunt; qui negaverit<br />
se christianum esse idque re ipsa manifestum fecerit, i. e. supplicando diis nostris,<br />
quamvis suspectus in praeteritum fuerit, veniam ex poenitentia impetret;<br />
sine auctore propositi Iibelli nullo crimine locum habere debent". (Plinii Epist,<br />
10, 97).
<strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ Nr. 7-9<br />
Din cauza instigajiilor evreeşti şi păgâneşti, au fost sângeroase<br />
persecuţii sub Traian. Aceeaş instigaţie a plebei a căutat să se răsbune<br />
asupra creştinilor şi sub împăraţii următori — mai ales cu ocazia<br />
nenorocirilor publice — şi administratorii cedau foarte uşor. Hadrian<br />
(117—138) a ordonat, ca judecătorii să nu mai asculte de strigătele<br />
mulţimei, ci să se prezinte reclamant serios, care să dovedească, cumcă<br />
creştinii au conlravenit legilor, — iar dacă nu o dovedeşte, să fie el<br />
pedepsit! Tot sub Hadrian se ivesc şi primii apologeţi, cari îi adresează<br />
memorii de apărare: Quadratus şi Aristides (pela 126). Antoninus<br />
Pius (138—161) a căutat prin ordinele sale date către oraşele<br />
Larissa, Tesalonica, Atena, şi către toţi Grecii să apere pe creştini de<br />
furia mulţimilor. Totuş de sub el avem mai mulţi martiri.<br />
4. Marc Aurel, filosof stoician (161—180) a avut multă solicitiiudine<br />
pentru restabilirea cultului păgân strămoşesc şi a dat un ordin<br />
(împotriva tulburătorilor de suflete prin superstiţii), de care au abuzat<br />
denunţători neruşinaţi, împotriva creştinilor. Că ce proporţii au luat<br />
persecuţiile sub acest împărat, se poate vedea din marele număr al<br />
apologeţilor: Melito, Apollinaris, Athenagoras, lustinus, Tatianus, Theophilos.<br />
Din acest timp avem martiri în Galia şi la Roma; aici un număr<br />
de creştini au fost trimişi ca sclavi la minele din Sardinia, insula<br />
morţii." — Se spune, că spre sfârşitul domniei sale acest împărat ar<br />
fi dat ordin să înceteze persecuţia, gratie biruinţei reportate de armata<br />
sa contra Marocanilor, biruinţă pe care, cum spune Tertulian (Apoi.<br />
c. 5), însuşi împăratul o atribuia rugăciunii soldaţilor creştini (Legio<br />
fulminea)-<br />
După el, sub Commodus (180—192), creştinii s'au bucurat de linişte,<br />
graţie soliei lui creştine Marcia, care a eliberat şi pe cei exilaţi<br />
în Sardinia. Totuşi avem martiri şi de sub domnia lui Commodus.<br />
5. Septimiu Sever (193—211) până la 202 nu a fos duşman<br />
creştinilor; atunci, din motive politice şi din cauza unor exagerări montanistice,<br />
a ordonat persecuţii, cari au fost mai crâncene în Africa, în<br />
Egipt şi in Galia. In Africa şi la Roma vărsarea de sânge a început<br />
încă la 197, când vedem pe Tertulian păşind cu multă energie ca apărător<br />
împotriva acuzelor de lese-maestate şi de sacrilegiu.<br />
După Septimiu S. a intervenit o pausă, care a durat până la<br />
235. Caracalla (211—7) nu s'a ocupat de creştini; Heliogabalus (218-<br />
22) credea că va putea unifica toate religiile cu aceea a cultului soarelui,<br />
din Siria; Alexandru Sever (222—35) a fost chiar prietin al creştinilor,<br />
punând bustul Iui Isus alături de acela al Iui Avram, al lui Orfeu<br />
şi al lui Apoloniu din Tyana, în larariul său; ba, cum relatează un<br />
scriitor (Iulis Capitol), ar fi voit şa facă şi biserică creştină, dar a<br />
fost împiedecat de aceia, cari se temeau, că atunci toată lumea o să
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 437<br />
se facă creştină.') In ori ce caz, le-a dat creştinilor un teren la Roma<br />
pentru necesităţile cultului.<br />
6. Maximinus (235—8) era, sub raport religios, indiferentist. Totuşi<br />
el a persecutat pe creştini, ca fiind favoriţii antecesorului său, pe care<br />
el 1-a sugrumat. Mult sânge a curs mai ales în Asia-mică, unde furia<br />
poporului era agitată din cauza unui cutremur de pământ. Ordinul împăratului<br />
era astfel, că numai mai marii Bisericii să fie urmăriţi ,* dar<br />
autorităţile nu observau strict ordinul.<br />
A urmat iarăş o epocă de linişte, în care creştinismul s'a întărit<br />
; împăratul Filip Arabul se spune că a fost chiar creştin. (Eusebiu,<br />
H. E. 6,34).<br />
7. împăratul Deciu (249—51), cum am arătat mai sus, introduce<br />
o tristă întorsătură în istoria persecuţiilor. Extirparea creştinismului se<br />
pune ca problemă de Stat; pentru atingerea scopului se aplică diabolicele<br />
mijloace ale torturilor de lungă durată, fără a produce moartea<br />
imediată. El însuş e un duşman atât de înfocat al lui Hristos, încât<br />
era mai bucuros să audă, că în Roma s'a ridicat un anticezar, decât<br />
că s'a hirotonit un nou servitor al Domnului. — Mare număr de martiri<br />
împodobeşte paginile istoriei, din cauza persecuţiei „lui Deciu.<br />
8. Ciuma din anul 251 a făcut pe împăratul Gallus (251—3) să<br />
ordone ca toată lumea să jertfească Iui Apollo. Asta a produs a opta<br />
persecujie, care a fost simţită mai ales la Roma, Alexandria şi în<br />
Africa.<br />
9. împăratul Valerian (253—607 părea la început mai binevoitor<br />
fată de creştini, decât oricare dintre antecesorii săi. Totuş s'a lăsat<br />
sedus de favoritul său egiptean Macrian, care nu putea suferi pe creştini<br />
din cauza că el profesa un fel de magie împreunată cu jertfe<br />
omeneşti. Primul edict al lui Valerian (257) cerea tuturor să jertfească<br />
idolilor; creştinilor a ordonat să li-se confişte localurile de cult, catacombele<br />
şi cimitirele. Un al doilea ordin (258) prevedea decapitarea<br />
clericilor, degradarea, deposedarea, şi'n caz de perseveranţă — decapitarea<br />
nobililor, expulsareâ femeilor.')<br />
1) „Iudaeis privilegia reservavit, christianos esse passus est Christo templum<br />
facere voluit eumque inter deos recipere (quod et Hadrianus cogitasse<br />
fertur...), sed prohibitus est ab his, qui consulentes sacra repererant, omnes<br />
christianos furturos, si id optato evenisset, et templa reliqua deserenda". — Pare<br />
că auzim, cum se spune azi la noi, când e vorba să se dea ceva şi uniţilor:<br />
nu se poate, că ntunci toată lumea trece la Unire!..<br />
2) Merită să fie expusă aici următoarea întâmplare din vieaţa si. Laurenţiu,<br />
mort la 258.<br />
Valerian 1-a chemat la sine.pe acest sfânt diacon şi i-a zis: voi creştinilor<br />
vă plângeţi că sunteţi trataţi râu. Dar nu e vorba, decât de ceva ce depinde<br />
numai de voi. Preoţii voştri aduc jertfa în vase de aur, sângele martirilor se
458 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ Nr. 7-9<br />
Fiul lui Valerian, Oallienus (260—8) a revocat ordinele tatălui<br />
său. Pentru legea lui Hristos a început o epocă de pace şi de înflorire,<br />
care a durat 40 ani. Creştinii au pătruns pană în situaţiile cele<br />
mai înalte; biserici pompoase au fost construite; li-s'a recunoscut dreptul<br />
de asociere, luând fiinţă aşa numitele societăţi de înmormântare,<br />
din care făcea parte mai ales clasa săracă. împăratul însuş îşi adresa<br />
ordinele către episcopi ca către şefii Bisericii. Totuş avem martiri şi<br />
din epoca aceasta, fiindcă situaţia iuridică a creştinilor nu se schimbase.<br />
Aurelian (270—5), care a retras legiunile din Dacia, se vede în<br />
disperarea sa, încă a dat un ordin de persecuţie, dar el a murit şi nu<br />
1-a putut duce la îndeplinire, aşa că până la 303 Biserica s'a putut<br />
bucura de linişte.<br />
10. Ultima şi cea mai grozavă persecuţie a fost sub împăratul Diocleţian<br />
(284—305).<br />
Acesta la început era binevoitor faţă de creştini, încât pe funcţionarii<br />
creştini i-a dispensat de obligamentul de a jertfi, şi la curte se<br />
putea exercita liber religia lui Hristos. Totuş era caracter despotic şi<br />
superstiţios. Pentru a asigura imperiul, a procedat la reforme radicale,<br />
împărţire administrativă, cu două capitale, cu doi moştenitori. Pentru<br />
consolidarea armatei, în anul 297 a pus pe soldaţii creştini în faţa<br />
alternativei: ori jertfesc ori pleacă. Dar mulţi au fost executaţi. Instigat<br />
de ginerele Galerius, un beţiv patentat, de neoplatonicii Porphyrius,<br />
Iamblichus şi Hierocles, cum şi de preoţii păgâni, la 24 Febr. 303 a<br />
emis primul decret de persecuţie: toate localurile de cult ale creştinilor<br />
să fie distruse, cărţile bisericeşti şi de doctrină confiscate, creştinii<br />
sunt decăzuji din toate drepturile cetăţeneşti, nobilii devin infami (atimia<br />
— pierderea onoarei), cei de jos devin sclavi; sclavii creştini nu e<br />
adună tn cupe de argint, pentru iluminat aveţi candele de aur. Aduceţi-mi mie<br />
aceste comori, ca să uşurez bugetul Statului. întemeietorul vostru, pe cât ştiu,<br />
nu a adus comori în lume, ci cuvinte. Daţi-mi mie comorile şi rămâneţi voi cu<br />
cuvintele.<br />
— Da, răspunde s. Laurenţiu, noi avem comori multe şi mari, cum nu are<br />
împăratul. Ţi-le dăm. Numai dă-mi răgaz ca să le adun şi să Ie pun în ordine.<br />
împăratul i-a dat trei zile. I-a dat apoi care şi animale cari poartă povară<br />
ca să aducă comorile.<br />
S. Laurenţiu a cutrierat Roma şi a adunat 1500 de leproşi, orbi, şchiopi,<br />
paralitici, buboşi, etc. — I-a încărcat în care şi pe animale, aşa a mers cu ei la<br />
împăratul.<br />
— înălţate împărate, a zis s. Laurenţiu, iată comorile Bisericii, pe cari<br />
vi-le aduc. Aceştia sunt adevărate comori, prin mâinile cărora milosteniile noastre<br />
sunt duse la cer şi ne câştigă tezaurul de veci. Profită de aceste comori'<br />
pentru Tine şi pentru împăraţi.<br />
După multe suplicii, în cele din urmă ars pe gratii de fier înroşit, s. Laurenţiu<br />
a murit la 10 Aug. 258. (V. La Revue des Saints, 1927, pp. 271—2.)
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ 459<br />
permis să se elibereze. Galerius a găsit edictul prea moderat, şi pentru<br />
a veni cu măsuri mei aspre, i-a venit în ajutor uh incendiu la palat,<br />
atribuit, desigur, creştinilor, cum şi unele tulburări puse la cale.<br />
Al doilea edict a ordonat, ca episcopii şi preojii să fie încarceraţi,<br />
şi să aducă jertă. In fine, la 304 s'a emis ordinului cel mai sângeros:<br />
să jertfească ori să moară. S'au repetat groaznicele scene de<br />
sub persecuţia lui Deciu; mulţime mare (ingens multitudo, viri prope<br />
innumerabiles) de creştini şi-a vărsat sângele în întreg imperiul, afară<br />
de Galia şi Britania, unde Constantinus s'a mulţumit cu distrugerea<br />
bisericilor.<br />
La 305 Diocleţian a demisionat, dar persecuţia a continuat sub<br />
urmaşii lui, în Apus până la 310, în Răsărit până în 313. Aici Maximinus<br />
Daia a sistat executările la 308, înlocuindu-le, „din deosebită<br />
graţie", cu scoaterea ochiului drept şi cu ologirea piciorului stâng,<br />
astfel trimiţindu-se oamenii la mine. Galerius, atins de o boală îngrozitoare,<br />
la 311 a dat un edict de toleranţă, dar Maximinus Daia abia<br />
după ce a fost înfrânt de Licinius, s'a ataşat Ia 313 la edictul de toleranţă,<br />
emis la Milan de către Constantin (devenit cel Mare) după fericita<br />
izbândă dela podul milvian în Roma.<br />
Acest edict a decretat libertatea religioasă pe tot cuprinsul imperiului<br />
roman, restituind creştinilor averile răpite. De aci înainte — deşi<br />
persecuţii au mai avut loc în unele părţi — creştinismul va lua o<br />
desvoltare, graţie căreia Roma va continua să stăpânească lumea după<br />
încetarea imperiului Cezarilor. Grozavele suferinţe, îndurate de urmaşii<br />
lui Hristos timp de 250 ani, şi-au adus roadele.<br />
Ca să ne dăm seama de aceste suferinţe, vom arăta felurile<br />
chinurilor şi mijloacelor de tortură principale. Ele erau:<br />
Răstignirea pe cruce, cu sau fără cuie; în cazul din urmă moartea<br />
nu se producea decât prin foame sau prin asfixiare. Spânzurare în<br />
toate chipurile, legându-se obiecte grele de trupul celui spânzurat, cari<br />
îi rupeau membrele ori părţi din trup. Frângerea cu roata. Torturile,<br />
adesea împreunate cu pârjolire ori cu întrebuinţarea de cleşte, ghiare<br />
sau pieptene de fier. Temniţa, în ea închiderea cu ţăruşi, flămânzirea.<br />
Biciuirea, cu diferite instrumente, adesea până rămânea numai oasele<br />
ori intestinele. Arderea în cuptoare ori pe rug, pe scaune ori pe gratii<br />
de fier, în cazane umplute cu oleiu, smoală ori metal, îmbrăcare în<br />
haine îmbibate cu smoală, cari după aceea se aprindeau (tunica molesta).<br />
Decapitarea, străpungerea cu lancea ori cu săgeţile, scufundare<br />
în apă ori îngropare de viu. Aruncarea în faţa fiarelor sălbatice, a<br />
câinilor, chiar pradă şobolanilor. Tăierea în bucăţi, mutilarea* deschiderea<br />
pântecelui, în care se introduceau gunoaie. Muncă forţată la<br />
lucrări publice ori în mine, împreunată cu mutilarea corpului şi cu flă-
460 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ Nr. ?-9<br />
mânzirea. Necinstirea femeilor şi a fecioarelor, purtându-se zile întregi<br />
desbrăcate, în faja lumii, ori fiind duse în casele de desfrâu.<br />
E uşor de înţeles, că torturile diabolice îi făceau pe unii să-şi<br />
renege credinţa. Unii aduceau jertfă zeilor (sacrificaţi), alţii tămâiau<br />
chipul împăratului (thurificati), iarăş alţii, fără a face ceva, se înscriau<br />
în registrele păgânilor (acta facientes), ori cereau numai dovadă că ar<br />
fi jertfit (libellatici).<br />
3. Persecuţiile în alte ţări<br />
Dacă în imperiul roman persecuţiile au încetat şi creştinismul a<br />
luat o evoluţie atât de minunată, încât pe vremea conciliului dela<br />
Nicheea erau numai în Răsărit 311 episcopii, iar în Africa, Italia, Galia<br />
şi Spania alte 200 (adevărat, că pe vremea aceea erau mai dese episcopiile),<br />
nu au încetat persecuţiile în ţările stăpânite de barbari, după<br />
retragerea administraţiei romane, ori după prăbuşirea imperiului apusean.<br />
Istoria cunoaşte sângeroase persecuţii în Persia, Armenia, Arabia,<br />
de către păgâni, — iar în Africa şi Spania de către Vandalii, resp.<br />
Goţii arieni; în fine, în imperiul bizantin de către împăraţii iconoclaşti.<br />
1. In timpul persecuţiilor din imperiul roman creştinii din Persia<br />
se bucurau de linişte. La anul 342 regele Sapor II, instigat de Evrei<br />
— între cari şi regina, evreică de origine — a ordonat o persecuţie,<br />
în care, cum spune Sozomenos, au fost ucişi 16.000 martiri cunoscuţi<br />
cu numele. înainte de a ordona persecuţia sângeroasă, s'a încercat cu<br />
nişte impozite grele şi nedrepte, a se abate creştinii dela credinţa lor'.<br />
La anul 418 a urmat o nouă persecuţie, tot aşa de grozavă, care a<br />
durat până la 450. Nu mult după aceea s'au refugiat în Persia nestorienii<br />
izgoniţi din imperiul bizantin, cari s'au solidarizat cu păgânii la<br />
persecutarea catolicilor. La 641 Persia a fost cucerită de către Arabi.<br />
1) Istoria persecuţilor în Persia ne oferă un episod impresionant: cazul<br />
sf. Usthazan. Acesta fusese dascălul regelui, avea titlul de mare şambelan şi se<br />
bucura de multă autoritate. De frica pesecuţiei şi-a renegat credinţa şi a adus<br />
jertfă în onoarea soarelui. Când bătrânul Simeon, episcop de Seleuchia, a fost<br />
adus în faţa impăratului şi după interogator a părăsit palatul, trecând pe lângă<br />
Usthazan, acesta a îngenunchiat în faţa .'ui. Dar episcopul şi-a întors privirea<br />
ca să nu-1 vadă. Atunci Usthazan s'a gândit: dacă venerabilul Simeon, care<br />
mi-a fost un prieten atât de intim, e atât de indignat împotriva mea, cum va<br />
fi Dumnezeu, pe care l-am trădat?!<br />
Şi desbrăcând hainele pompoase, se îmbracă în doliu şi-şi dă demisia din<br />
toate funcţiunile. Regele îl cheamă la sine şi caută să-l convingă de greşeala<br />
ce o face. El rămâne neînduplecat. înfuriat, regele numai decât îl condamnă la<br />
moarte. El are o singură dorinţă: să se publice în tot oraşul, că el este dus ia<br />
locul de pierzare nu pentru că ar fi complotat, ci pentru că e creştin şi a refuzat<br />
să se lapede de Dumnezeu. Astfel voia el să repare, cu ştirea tuturor,<br />
scandalul public, ce 1-a cauzat prin apostazia lui. Cererea i-a fost admisă, regele<br />
crezănd că va îngrozi De cieştini prin severitatea pedepsei aplicate faţă de un<br />
vechiu servitor al său. S. Usthazan a fost execulat în Joia Paştilor, iar episcopul<br />
Simeon în ziua de Paşti, anul 341 (LaRevue des Saints, 1931 pp. 232—4)-
Nr. 7-9 461<br />
2. Armenia a fost ocupată la 429 în bună parte de Persieni şi<br />
aşa poporul, care suferise sub Maximinus, a trebuit să lupte a doua<br />
oră pentru credinţa lui Hristos. Durerere, încetul cu încetul creştinătatea<br />
de aici a căzut în monofisitisYn.<br />
3. In Arabia creştinii au avut de suferit la începutul sec. V. o<br />
grea persecuţie din partea regelui de origine evreească Dhunovas. Mai<br />
târziu ţara a căzui sub ocupaţie mohamedană.<br />
4. Ocupând Vandalii Africa la 429, regele Geiserich, arian, a<br />
început o persecuţie grozavă împotriva catolicilor: bisericile au fost<br />
distruse, vasele sacre sdrobite de soldaţi, episcopii şi preoţii, călugării,<br />
arşi de vii, dacă nu au reuşit să fugă. Au părăsit Africa 373 episcopi<br />
şi toţi preoţii. Sub împăratul următor, Hunnerich (477—84), la început<br />
a fost linişte, dar la instigaţiile episcopului arian, a început o nouă<br />
persecuţie, în urma căreia clericii au fost exilaţi, iar credincioşii supuşi<br />
la cele mai groaznice torturi. La Tipasa au scos limba la 484 de<br />
catolici; ei totuş au continuat să vorbească în chip miraculos, lucru<br />
adeverii de însuş împăratul lustinian. La 700 Africa a fost ocupată de<br />
mohamedani şi creştinismul s'a stins.<br />
5. In Spania Visigoţii arieni au persecutat crâncen pe catolici:<br />
sub Enrich (466—484) şi sub Leowigild 569—586, care şi-a omorît pe<br />
propriul său fiu, Hermenegild, pentrucă, îndemnat de soţia sa, a stăruit<br />
în credinţa catolică. Fratele lui, Recared ajuns Ia 586 rege, a făcut<br />
catolicismul religie de Stat în Spania.<br />
6. Că în toate locurile ocupate de mahomedani (Asia, Africa,<br />
Spania, Balcanul până în centrul Ungariei), creştinii — cu toată libertatea<br />
de cult, ce li-se promitea la început, — ce situaţie grea aveau,<br />
e lucru ştiut. De aceasta nu ne mai ocupăm aici.<br />
0 teribilă furtună în istoria Bisericii răsăritene a fost lupta împotriva<br />
sfintelor icoane. Ea a început la anul 726, printr'un ordin al<br />
împăratului Leo Isaurianul, un fost negustor de vite, mai apoi soldat de<br />
rând, în urmă ajuns pe tron. Om ambiţios, care a reorganizat imperiul,<br />
dar superst ţios deoparte, de altă parte având simpatii pentru secta<br />
paulicienilor (izvorîtă din maniheism), care a distrus bisericile şi ss.<br />
icoane în Asia Mică. Mari nenorociri se arătase: marea a ieşit din<br />
marginile sale ), un cutremur de pământ a scos la iveală o insulă în<br />
arhipelag; un ger teribil şi" o zăpadă groasă a îngrozit populaţia multă<br />
vreme. De altă parte musulmanii, respinşi odată, ameninţau să răstoarne<br />
frontierele, iar soldaţii recrutaţi în regiunile îndepărtate ale Asiei Mici,<br />
1 „Yidimus venerabiles viros, qui abscissis linquis suas poenas mirabilitcr<br />
loquebantur". (Am. văzut bărbaţi venerabili, cari cu limbile tăiate, în chip<br />
minunat î;i povesteau pedepsele). Codex Iustin. I, 27, 1.
462 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 7-9<br />
aveau o ură înăscută faţă de iot ce era catolic. împăratului i-s'a sugerat,<br />
că toate relele îşi au cauza în cultul superstiţios al icoanelor<br />
şi statuilor.<br />
Pentru a împiedeca nenorocirile, împăratul a dat la 726 un- prim<br />
edict, interzicând cultul icoanelor. Numai decât, sateliţii tiranului s'au<br />
răspândit în întreg imperiul, profanând bisericile, călcând în picioare<br />
şi aruncând în foc ss. icoane şi statuile. Cine era contra, se arunca<br />
în temniţă, era torturat şi omorît. Prima perioadă a luptei a fost în<br />
anii 726—780, în care pe catolicii, snsţinu'i de Roma cu toată hotărîrea,<br />
i-au ajutat şi împărătesele Irina şi Teodora, iar ca demn urmaş al lui<br />
Isaurianul in combaterea icoanelor s'a dovedii Constantin Copronimul<br />
(= gunoiul), un aşa de mare duşman al călugărilor, încât nu le zicea decât<br />
„acest nefast" şi a decretat pedeapsa cu moartea pentru superiorii<br />
cari primesc noviţi. Vasele sacre, pe cari erau figuri sfinte, se sdrobeau;<br />
manuscrisele iconofile se ardeau, frescele bisericilor erau spoite, mozaicurile<br />
scoase, cuvântul „sfânt" scos chiar din numiri topografice. Bine<br />
observă un scriitor, că nici un musulman nu şi-ar fi putut permite mai mult.<br />
A doua perioadă de luptă iconoclastă a isbucnit sub Leo Armeanul<br />
(813—820) şi a durat până la 842, terminându-se cu instituirea<br />
Duminecii Ortodoxiei. Din aceste lupte Biserica cinsteşte ca martiri pe<br />
s. Teodosia Vergură (j726), s. Andrei Crisis (f 766), Roan Neomartirul<br />
(f 780), Teodor (f 781), Teodor Studitul (f 826) şi alţii.<br />
8. Să lăsăm să ruleze integral filmul istoric, cu dureroasele scene<br />
de persecuţii de pe vremea ereziilor din Apus: a husiţilor, a luteranismului<br />
şi calvinismului (Calvin l-a /<br />
ars pe rug chiar şi pe reformistul<br />
Mihai Şervet), a răsboiului de 30 ani, a revoluţiei franceze; a persecuţiilor<br />
din ţările misionare; a persecuţiilor politice din Franţa (1905),<br />
Portugalia (1912), din Rusia, Spania şi Mexic, după războiu?...<br />
Ar fi poate prea mult. Cele din epoca noastră sunt în mare parte<br />
cunoscute.<br />
De aceea ne vom opri asupra unor fapte, cari pe noi ne interesează<br />
mai mult şi sunt foarte puţin cunoscute.<br />
4. Persecuţiile uniţilor în Rusia ţaristă.<br />
Cu înglobarea unei părţi a Poloniei "în Rusia Moscovită, a ajuns<br />
în această împărăţie un număr de 4 milioane ucrainieni uniţi cu Roma<br />
din 1595. Numai decât a început lupta împotriva catolicismului, pe care<br />
îl • reprezentau Polonii (latinismul putred, vorba lui Aksakow), şi care<br />
i-a făcut pe aceştia atât de rezistenţi; doar în fruntea fie cărei mişcări<br />
pentru libertate a Polonilor, se găsea câte un preot. Până acolo s'a<br />
mars cu ura şi cu agitaţia împotriva Polonilor, încât într'un manifest
463<br />
al clerului rusesc se spunea : Legea Polonilor, a Evreilor şi a câinilor<br />
e toi una!...<br />
Dar ceeace mai uşor credeau Ruşii că vor putea realiza, era<br />
înglobarea uniţilor în Biserica ortodoxă. Pentru atingerea acestui scop<br />
nu s'au ferit nici de cele mai barbare mijloace, cum vom vedea mai<br />
la vale. Lucru nu a mers deloc uşor, deoarece la uniţi era conştiinţa<br />
destul de desvoltată, mai ales acolo, unde aveau şi practici religioase<br />
proprii, mai avansate faţă de acelea ale ortodocşilor (de reţinut pentru<br />
anumite discuţii în această materie).<br />
încercările de a forţa pe ucrainieni şi pe polonezi să treacă la<br />
ortodoxie, au început sub Caterina II, dar sub ţarii Paul I şi Alexandru I<br />
au slăbit. Au căutat însă şi aceştia să-i izoleze pe uniţi cât mai mult<br />
de romano-catolici, interzicând bazilitanilor sa primească romano-catolici<br />
în ordinul lor, şi ordonând ca uniţii să nu mai fie educaţi în seminariile<br />
romano-catolice.<br />
După sufocarea revoluţiei polone din 1830-1 a început programul<br />
de distrugere a Bisericii unite. In 1832 s'a ordonat ca uniţii să folosească<br />
excluziv cărţile liturgice ortodoxe,. şi văzând că nu merge, la<br />
1834 au trimis în eparhiile unite din oficiu vre-o 800 cărţi liturgice<br />
ortodoxe. Tot la 1832 au desfiinţat celebra mănăstire a Pociaiului, a-<br />
lungând pe călugări, pe cei mai periculoşi i-au luat la armată; superiorul<br />
mănăstirii, P. Sieroczinski, om de 60 ani, a fost îmbrăcat şi dus<br />
în Siberia, acolo a murit ca soldat simplu.<br />
Cum, din cauza teroarei, numărul preoţilor uniţi s'a împuţinat,<br />
poporul recurgea la preoţii r. cat. La anul 1836 li-s"a interzis acestora,<br />
să mai spovedească persoane pe cari nu le cunosc personal, ca să<br />
nu aducă prejudicii religiei de Stat. La 1839 preotul apostat Iosif<br />
Siemasko a fost numit episcop al Lituaniei şi un ucaz al ţarului a decretat<br />
că: „Episcopii, preoţii şi credincioşii Bisericei greco-catolice ...<br />
trec în sânul unei şi nedespărţitei Biserici greco-ortodoxe".<br />
Şi acum începe tragedia acelora, cari nu au cedat nici ispitelor,<br />
nici teroarei, ci au ţinut mai departe la legea lor unită cu Roma. Şi<br />
trebue să ştim, că la Ruşi pretextele de ordin naţionalist sunt mai<br />
plausibile decât cum ar fi la noi, la Latini. Asta încă a contribuit ca<br />
clerul ucrainean, care era îmbibat de idei panslave, pe lângă argumentele<br />
teroarei, să se clatine. A fost însă o regiune, unde poporul<br />
nu a cedat: uniţii din ţinutul şi eparhia de Chelm, pe teritoriul fostului<br />
Stat polonez. Pentru a înlătura ori ce echivoc, la 1847 a fost emis un<br />
ucaz, care desfiinţa religia unită şi pe teritorul fostului regat polonez.<br />
Poporul din Chelm nu a cedat.<br />
Intre acest popor şi între puterea ţaristă s'a angajat o luptă pe<br />
vieaţă şi pe moarte; persecuţii, cari nu stau cu nimic în urma acelora
464 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 7-9<br />
s<br />
de pe vremea păgânilor ori a împăraţilor eretici de altă dată. Mizeriile<br />
îndurate de poporul ucrainean pentru credinţa lui, au o literatură<br />
întreagă în limba polonă, ') ele au făcut să se sesizeze nu numai bărbaţi<br />
de seamă ai Rusiei (între cari şi Cicerin), dar chiar şi guvernul<br />
englez.')<br />
Satele renitente erau năpădite de cazaci, de multe ori în număr<br />
mai mare decât locuitorii comunelor. Aceştia consumau totul: recolta,<br />
vitele, le ardeau gardurile, dependentele economice, ba le luau şi hainele<br />
din paturi. Poporul era bătut cu biciuri plumbuite, încât trupurile<br />
lor erau tot zdrenţuite. Mulji erau duşi în temniţe, mulţi la Siberia.<br />
Dacă oamenii iscăleau o cerere, cumcă trec la ortodoxie, erau lăsa|i<br />
în pace, armata se retrăgea; altfel, continua teroarea. Ii băteau până<br />
la moarte. La anul 1874 în comuna lamy o fată a fost bătută până ce<br />
leşinând s'a auzit rugându-se: Prea sfântă Fecioară dă-mi putere să<br />
port suferinţele! Atunci comandantul plutonului, Golovinski, a luat el<br />
biciul din mâna cazacului îngrozit şi a bătut fata până ce şi-a dat sufletul.<br />
Locuitorii erau duşi afară de sat şi acolo erau bătuţi.<br />
Locuitorii comunei Lomazy au fost izgoniţi din sat şi bărbaţii despărţiţi<br />
de femei şi de copii. Pretorii au invitat pe bărbaţi să iscălească<br />
o hârtie, prin care se obligă că vor umbla la biserica ortodoxă. Ei<br />
au refuzat. Atunci cazacii s'au năpustit cu canciuca esupra femeilor<br />
şi copiilor şi le-au bătut îngrozitor, până ce bărbaţii nemai putând privi<br />
suferinţele lor, au iscălit. Au trecut satele, pe hârlie, graţie biciuirilor,<br />
zdrobirii fălcilor, smulgerii părului, —- dar numai pe hârtie. Poporul<br />
nu mergea la biserica ortodoxă, nu recurgea la serviciile preoţilor impuşi<br />
cu forţa. Care numai putea, trecea clandestin în Galiţia, acolo se<br />
împărtăşea, se cununa, îşi boteza copiii; şi fiindcă Cracovia era 5 vizitată<br />
mai mult pentru asemenea servicii, ele se numeau „slujbe cracoviene"<br />
(Sluby krakovskie). Autorităţile ruseşti urmăreau din greu aceste<br />
servicii, nu recunoşteau valabilitatea căsătoriilor şi legitimitatea copiilor.<br />
Morţii îi îngropau pe furiş, fără preot, în hotarul comunei, printre<br />
holde. Deasupra groapei se netezea pământul, ca să nu se afle. Totuş,<br />
dacă străjerii comunei aflau locul, mortul era desgropat şi înmormântat<br />
cu preot ortodox, iar rudele plăteau amendă şi erau închişi. Unele cazuri<br />
interesante: la 1883 a murit în comuna Ianow Agnes Semeniuk,<br />
catolică ferventă, lăsând cu limbă de moarte şi cu blesteme, să nu fie<br />
1) Nu cred că interesează pe cetitorii noştri această literatură în limba<br />
polonă. In schimb recomandăm următoarele în limba franceză: Likowski, U.iion<br />
de l'Eglise grecque ruthene; Cosiderations sur 1'etat de l'Eglise unie en Pologne.<br />
Cf. Correspondant, 25 Iulie 1909.<br />
2) Documents officiels publies par le gouvernement auglais au sujet du<br />
traitement barbare des uniates en Pologne.
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 465<br />
înmormântată de preot ortodox. Nişte femei au încercat să o înmorminteze<br />
clandestin, dar străjerii le-au prins, s'a încins o luptă între<br />
femei şi străjeri, mortul a căzut din sicriu; în cele din urmă totuş cadavrul<br />
a fost dus de străjeri la biserică şi a fost înmormântat a doua<br />
zi cu preot şi diacon, în asistenţa străjerilor, dar nimeni dintre credincioşi<br />
nu a luat parte, ci numai acasă se rugau pentru răposată.<br />
Un alt caz. Era bolnav un bărbat catolic. Străjerii pândeau, când<br />
îşi dă sufletul. Murind el, cei din casă îşi bat capul cum s'o facă?<br />
Dacă rămâne până dimineaţă, străjerul îi vede. încă în cursul nopjii<br />
îi fac un sicriu, îl pun în căruţă şi îl duc peste câmpii, în pădure. Dimineaţa<br />
văd îngroziji că a rămas urma rotitor, care îi poate trăda. Repede<br />
pun în pat pe fratele mortului, îl învălue cu ceva cârpe la<br />
cap şi-I lasă să doarmă. Vine străjerul şi vede că bolnavul mai trăeşte.<br />
Dar trimite pe preot să-1 îngrijească. Ii spun că are scarlatină şi preotul<br />
— tată la 8 copii — nici nu intră în casă, ci pleacă. Străjerul a mai<br />
pândit, dar numai atunci a aflat de cazul morjii, când nu se mai vedea<br />
urma roţilor. Urmarea a fost: închisoare de câteva săptămâni.<br />
Dacă mergeau să se roage în biserica catolică, îi smulgeau din<br />
faja altarului şi îi duceau la închisoare. Cu botezarea copiilor putem<br />
da iarăş cazuri interesante.<br />
Comuna Hrudy, renitentă, la anul 1867 a fost năpădită de armată<br />
şi cazaci, cari au mâncat tot, iar bărbaţii din comună au fost<br />
duşi la prestaţie publică, încât pământurile au rămas nelucrate. Vexaţiunile<br />
s'au repetit în 1871, 1874 şi 1876. La 1874 iau declarat cu<br />
foi{a de ortodocşi, totuşi ei au refuzat să meargă Ia biserica ortodoxă,<br />
copiii şi-i botezau ei pe ascuns, morjii îi îngropau la fel. La 1876 a<br />
venit ordin aspru, ca toji copiii cari nu au fosl botezaji de preot, să<br />
fie duşi la biserică. Umblau străjerii din casă 'n casă, mamele se ascunsese<br />
cu copiii, care în pod care în pivnijă ori prin coşuri. Au trebuii<br />
scoase cu puterea, unde s'a putut.<br />
Peste pujin timp iarăşi s'au trezit cu armată în sat. Mamele au<br />
luat copiii şi au fugit cu ei in pădure. Armata a rămas aşteptând ca<br />
ele să revie. Şase săptămâni au toi aşteptat, înzadar. După plecarea<br />
armatei au revenit mamele cu copiii, într'un hal pe care ni-1 putem închipui.<br />
Au suportat frigul (se făcea primăvară), foametea, s'au lipsit de<br />
lucrul câmpului; bărbaţii înşişi erau continuu terorizaţi, dar nu au cedat!<br />
Că până unde a putui merge disperarea poporului, o arată cazul<br />
înfricoşat al familiei Koniuszevski, întâmplat în comuna Kloda, în<br />
noaptea din 10—11 Dec. 1874. Koniuszevski era un om cu frica lui<br />
Dumnezeu, care îşi iubea copiii foarte. Cel mai mic s'a născut după<br />
ce religia unită fusese desfiinţată. L-a botezat el, cu apă curată, fără<br />
a-1 duce la preotul oficial. Primarul l-a amendat prima oară cu două, apoi<br />
9
466 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 7-9<br />
cu cinci şi cu 10 ruble, pe urmă cu 20 ruble, i-a dus un rând de haine<br />
ca gaj. Neputând plăti, urma nouă amendă, bătăi şi închisoare. Văzând<br />
că nu-i scăpare de atâtea persecuţii, a promis supunere, cerând răgaz<br />
pentru pregătirea de botez.<br />
Soţia lui a făcut cozonaci, şi în ziua ultimă a acoperit masa<br />
frumos, a pus mâncările pe ea, luminări aprinse; ei împreună cu copiii<br />
s'au îmbrăca! de sărbătoare, au mers în şură, acolo femeea cu copiii<br />
s'a culcat frumuşel jos, bărbatul a aruncat paie peste ei, le-a aprins,<br />
şi a întrat şi el sub grămada de paie. Vecinii observând focul, au^<br />
alergat, spre marea lor mirare au găsit casa încuiată, dar masa pusă<br />
şi luminări arzând pe ea. Alergând la şura ce ardea, din pârâitul lemnelor<br />
se desprindea sunete umane, un cântec religios, ce se stingea<br />
mereu, deodată eu vieaţa acelora, cari în acest tragic chip au crezut<br />
că trebue să dea dovadă de tăria credinţei lor.<br />
Rămâne să vedem acum legendarele servicii divine, cari aduc cu<br />
cele din vechime, cu deosebirea că în loc de catacombe aici avem de<br />
a face cu ascunzişul pădurii.<br />
Cu cea mai mare discreţie se dădea avizul pentru adunare. In<br />
întunericul nopţii Ia o casă dela marginea satului, cu fereştile perdelate,<br />
se aduna lumea pe furiş, venind pe căi lăturalnice. De aci plecau<br />
după miezul nopţii, în cea mai mare tăcere şi având grije să nu fie<br />
observaţi de străjeri. Pe la orele trei dimineaţa începea în mijlocul<br />
pădurii construirea altarului. Tot vine lumea, din cele patru colţuri ale<br />
lumii. S'au luat toate măsurile de precauţiune: se controlează toţi ceice<br />
vin, paznici la drumuri şi la marginea pădurii au grije să nu-i surprindă<br />
oamenii poliţiei. In zorile zilei sosesc preoţii. Lumea se ridică<br />
la cinci mii, deşi nu au venit decât cei mai îndrăzneţi şi cari de vreme<br />
mai îndelungată aşteaptă-mângăierile preotului.<br />
Se trag perdelele altarului în cortul de frunze şi începe sf. Liturghie-<br />
Din mii de piepturi răsună cântecele de laudă lui Dumnezeu.<br />
Gemetele şi lacrimile contribue în aceeaş măsură la emoţionarea celor<br />
de faţă.<br />
După Liturghie începe administrarea sacramentelor. Sunt cari<br />
acum se botează, prin preot, împreună cu copiii lor. Alţii se cunună.<br />
Se fac servicii pentru morţi, maslu la bolnavi. Fireşte, la Liturghie top<br />
s'au împărtăşit. Sunt cari acum au văzut prima oară preot. Au venit şi<br />
dela distanţă de 20 miluri, rătăcind prin păduri ca să ajungă aici.<br />
Că până unde mergea devotamentul lor o arată şi următoarea<br />
întâmplare: într'o comună nu era catolică decât o femee; uniţii erau înglobaţi<br />
în ortodoxia oficială. Femeea merge la proprietarul de pământ<br />
şi-I roagă să trimită după preot. Boierul o întreabă, ce nevoie are de<br />
preot, ea fiind sănătoasă; dar sunt patru bolnavi cari nu vreau să moară
Nr. 7-9 CUL'ÎUftX <strong>CREŞTINA</strong> 46?"<br />
nespovediţi. Ei vor fi aduşi la mine, acolo preotul nostru îi va împărtăşi,<br />
fără să observe străjerii.<br />
— Dar ai copii la casă, se pot îmbolnăvi şi ei de scarlatină, replică<br />
boierul.<br />
— Toji suntem în mâna lui Dumnezeu, răspunde femeea, trebue<br />
să salvăm patru suflete.<br />
Spre seară a venit preotul. Străjerii au păzit loată vremea, ca nu<br />
cumva să meargă şi la alţii pe ascuns. El a împărtăşit aci pe cei patru<br />
bolnavi, cari încă în noaptea aceea au murit.<br />
Peste câteva zile s'au îmbolnăvit cei doi copii ai femeii. I-a înmormântat<br />
cu mare jale, dar împăcată cu voinţa lui Dumnezeu 1 ')<br />
Decretul de toleranţă al ţarului din 1905 a mai găsit în Rusia o<br />
jumătate milion de uniţi, cari au trecut la romano-catolici, unirea rămânând<br />
mai departe necunoscută. Stăruinţa în credinţă a acestor creştini<br />
este una din cele mai glorioase pagini din istoria Bisericii.<br />
Ca apendice la acest capitol ne permitem a adăuga următoarele.<br />
Intâiu: Deşi persecuţiile înşirate mai sus din Rusia par a se fi<br />
făcut în interesul ortodoxiei, noi credem că nici pe departe nu poate<br />
fi făcută ortodoxia răspunzătoare pentru ele. Ceice le-au făcut, s'au folosit<br />
de ortodoxie numai ca de un paravan, pentru scopuri de ordin<br />
politic. Ei nu au fost adevăraţi ortodocşi, chiar dacă întregul Sinod al<br />
Bisericii ruseşti ar fi comandat lucrurile. Adevăratul ortodox e cu frica<br />
lui Dumnezeu, e milos, e tolerant, nu face altuia ce nu ar dori să i-se<br />
facă lui. De aceea, în locul falşilor ortodocşi să dea Dumnezeu adevăraţi<br />
ortodocşi. Cu aceia Biserica catolică se va putea înţelege.<br />
5. Câteva concluzii<br />
1. Persecuţiile Bisericii sunt un lucru firesc. Ele au trebuit şi vor<br />
trebui să vie, 'de câteori bunul Dumnezeu va găsi de bine să dea o<br />
asemenea încercare aleşilor săi şi să mai cureţe aria.<br />
2. Toate persecuţiile sunt la fel, atât ca' fond, cât şi ca formă.<br />
Nimic nou sub soare.<br />
3. Persecuţiile ar trebui să unească pe toţi creştinii, nu numai<br />
pentru timpul nenorocirilor, ci şi pentru timpurile următoare. Comba-<br />
1) Aici trebue să menţionăm serviciile mari pe cari le-au făcut preoţii poloni<br />
de rit latin, uniţilor în tot timpul persecuţiilor. Durere însă, ci rusofobia<br />
Polonezilor a trecut şi asupra ritului oriental ca atare; această fobie, împreunată<br />
cu aceea izvorîtă din motive naţionale, a produs nrnorocitele frecări la cari am<br />
asistat în l'olonia de după primul răsboiu frecări pe cari sigur le au regretat<br />
apoi ambele păiţt. Dar ţi;:uta clerului polon u fost considera 1 » ea un strios obtUtc-A<br />
în calea împăcării Rusiei cu catolicismul (Palmieri, La Ch csi russa, p. 723).<br />
9.
468 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINI Nr. 7-9<br />
terea reciprocă a creştinilor între ei, face cele mai rele servicii ideei<br />
religioase ca atare. Acest adevăr îl auzim chiar din gurile duşmanilor<br />
religiei. Istoria ne este martoră şi în această privinţă.<br />
4. Dea Domnul, ca învăţămintele trecutului să ne fie de folos<br />
în vederea viitorului, care nu ştim ce surprize nepoate rezerva. Istoria<br />
este marea carte a vieţii, la care nimic nu se poate adăuga.<br />
„De va adauge cineva la acestea, va pune Dumnezeu peste el<br />
toate bătăile scrise în cartea aceasta.<br />
Şi de va scoate cineva din cuvintele cărţii acesteia, va scoate<br />
Dumnezeu partea lui din lemnul vieţii, şi din cetatea sfântă şi din cele<br />
scrise în cartea aceasta". (Apoc. 22, 18—8)<br />
Dr. NICOLAE BRÎNZEU<br />
O A M E N I Ş I F A P T E<br />
Ceva despre averea bisericească<br />
Averile bisericeşti au deprins totdeauna o vrajă deosebită asupra<br />
celor dinafară. Teoria şi practica au mers de obiceiu mână'n mână<br />
în această spinoasă dar ispititoare problemă, savantul având menirea<br />
nobilă de a ascunde în mantaua principiilor sclipitoare manevrele interesate<br />
ale practicianului. — Şi cum acestea, după vremuri şi locuri,<br />
variază şi se înoesc mereu, chestiunea nici odată nu ajunge definitiv<br />
închisă. La răstimpuri mai lungi ori mai scurte, într'o formă ori alta,<br />
ea găseşte calea de a reveni în actualitate.<br />
Era firesc să-şi scoată capul şi din apele tulburate ale zilelor<br />
noastre. încercase până acum în câteva rânduri, fără succes, o mică<br />
abatere dela rânduiala de mult statornicită. Acuma, când atenţiunea generală<br />
şi grijile toate sunt prinse în altă parte, nu-i va fi greu — şi-a<br />
zis — să-şi împlinească vechiul vis fără a fi băgată în seamă. Că<br />
doară cine are chef, pe vremea asta crâncenă, să-şi bată capul cu hârăelile<br />
popeşti pentru credincioşii cari, în marea lor râvnă de a-şi mântui<br />
sufletul, cultivă sportul trecerilor dela o biserică Ia alta. Zelul<br />
acestora e nu numai admirabil, ci foarte lăudabil. Şi atunci, e cât se<br />
poate de firesc să ducă cu ei, în anumite condiţiuni, şi averea pământească<br />
a bisericii, întregul ei rost fiind acela de a promova, şi nu<br />
de a împiedeca, mântuirea sufletelor respective.<br />
încercarea constituind pentru ştiinţa dreptului bisericesc adevărată<br />
epocă, ar fi incorect să trecem pe lângă ea fără a-i sublinia însem-
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ 469<br />
nătatea. Vom fixa deci, pe marginea ei, câteva din principiile şi normele<br />
vechiului regim, pentru a se lumina cu atât mai bine cel nou,<br />
în care am intrat simplu şi uşor, cum se cade să se petreacă lucrurile<br />
în zile mari ca acelea pe care le trăim.<br />
Discuţiuni despre subiectul imediat al singuratecelor părţi din<br />
averea bisericească au fost multe, şi conclusiile lor variate. Niciodată<br />
însă, cel puţin la catolici şi ortodocşi — de perfect acord în această<br />
chestiune — nu s'a tras la îndoială caracterul sacru al acestor bunuri<br />
care, în totalitatea lor, s'au considerat totdeauna ale Bisericii înseşi,<br />
discuţiunile mărginindu-se la căutarea proprietarului imediat în cadrul<br />
Bisericii şi în conformitate cu rânduielile dreptului canonic. —'• Teoria<br />
că credincioşii vremelnici grupaţi în comunităţi religioase ar fi ei înşişi<br />
acest' subiect de drept, nici odată n'a putut fi luată în considerare.<br />
Ea este diametral opusă înseşi nojiunii Bisericii creştine, care nu este<br />
0 simplă asociaţie de persoane ce stăpânesc în indiviziune anumite<br />
bunuri spirituale şi morale, dispunând de ele după bunul lor plac, ci<br />
este o institufie întemeiată de Hristos în forme definitive şi imuabile,<br />
infinit mai tari decât dorinţele fluctuante ale singuraticilor credincioşi.<br />
De o biserică-asociaţie liberă şi variabilă s'ar putea vorbi cel mult în<br />
concepţia protestantă, care a pus în locul lui Hristos raţiunea şi voinţa<br />
credincioşilor de totdeauna.<br />
După o examinare temeinică a problemei, Nicodem Milaş, cel mai<br />
mare între canoniştii ortodocşi din vremile nouă, ajunge la constatarea<br />
categorică: „După dreptul canonic al bisericii orientale) comunitatea<br />
bisericească nu poate fi subiectul averii bisericeşti, fiindcă atunci<br />
1 s'ar contesta bisericii personalitatea juridică... („Dreptul bisericesc<br />
oriental". Bucureşti 1915, p. 425). Aceeaşi doctrină în „Compendiul<br />
de drept canonic" al Mitropolitului Andrei baron de Şaguna (ed. Sibiu<br />
1913 pg. 192): „Canoanele învaţă că averile bisericeşti sunt proprietăţi<br />
ale religiei ai cărei creştini le-au fondat acele spre scopuri<br />
religioase şi filantropice...", şi se provoacă la canonul 38 şi 41 apostolesc<br />
spre a dovedi că numai episcopul are putere pesfe averea bisericească.<br />
In trecut şi Statul român (ca şi cel austro-ungar, de altfel) S primit<br />
această concepţie a dreptului canonic oriental şi catolic. (Ideia protestantă,<br />
în sensul căreia comunitatea credincioşilor ar fi subiectul bunurilor<br />
religioase, a încercat să se realizeze numai în Prusia, prin „Allgemeines<br />
Landesrecht", şi nici acolo nu s'a putut aplica decât sporadic,<br />
pe alocurea). încă „legea clerului" din 1893 spunea în art. 49 că:<br />
„Bisericile sunt persoane juridice". Dispoziţia s'a menţinut întocmai,<br />
în toate legiuirile româneşti până astăzi. — „Legea pentru organizarea
470 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ<br />
Bisericii ortodoxe române", din 1925, declară, în art. 25: „Părţile constitutive<br />
ale Bisericii (parohiile, protopopiatele, mănăstirile, episcopiile,<br />
arhiepiscopiile, mitropoliile şi Biserica întreagă ca atare) sunt persoane<br />
juridice. Ele au dreptul şi datoria de a păstra tot ce deţin azi<br />
şi de a aduna averi, mobile şi imobile, de orice fel!"<br />
Art. 11 din „Legea pentru regimul general al cultelor": „Organizaţiile<br />
cultelor istorice, creiate şi reprezentate în conformitate cu sistemul<br />
lor de organizare şi prevăzute în statute (comunităţile, parohiile,<br />
protopopiatele, mănăstirile, capitulele, episcopiile, arhiepiscopiile,<br />
mitropoliile etc.) sunt persoane juridice". — Consecvent acestei concepţii,<br />
concordatul, în art. IX, garantează „Bisericii catolice"<br />
deplina proprietate a bunurilor de orice natură, subiectul imediat al drepturilor<br />
de proprietate fiind singuraticele persoane morale din sânul Bisericii,<br />
atâta timp cât au fiinţă „legală şi canonică". Adecă: până<br />
când ele au existenţa canonică, averea este a lor, nu a credincioşilor.<br />
Şi chiar în cazul desfiinţării canonice; averea „trece în proprietatea<br />
persoanei morale imediat superioare". (Can. 1501 din C. I. C).<br />
Acum: de când există în drept noţiunea persoanei morale, ea a<br />
fost înţeleasă totdeauna ca un nou subiect de drepturi, distinct de al membrilor,<br />
cu drepturi şi obligaţii proprii, deosebindu-se esenţial de simplele<br />
asociaţii constituite prin libera voinţă a membrilor cari stăpânesc<br />
în indiviziune bunuri ce stau cu totul la discreţia lor şi în cari<br />
fiecare membru îşi are cota-parte. — încă în dreptul roman, pe care<br />
s'au întemeiat apoi toate legiuirile europene până astăzi, „persoana<br />
morală, orice denumire ar avea, este o creaţiune iuridică cu o existenţă<br />
proprie distinctă şi independentă de persoanele cari o compun.<br />
Aceştia pot dispărea treptat, se pot schimba fără să atingă fiinţa persoanei<br />
morale". ')<br />
In plin acord cu acest principiu fundamental, primit şi consacrat<br />
de toate codurile de legi europene, art. 50 din Legea persoanelor juridice<br />
din România dispune: „Asociaţii cari se retrag nu au nici<br />
un drept asupra avutului social".<br />
Juridiceşte, o dispoziţie contrară nici nu se poate imagina. Ea ar<br />
înseamnă nu o simplă abatere dela normele ce reglementează fiinţa<br />
persoanelor juridice, ci o răsturnare formală a principiului însuşi, egală<br />
cu desfiinţarea noţiunii înseşi, care ar urma să dispară din legi şi din<br />
realităţile sociale. Aceasta ar duce, în chip necesar, la o răsturnare totală<br />
a rânduelilor noastre colective, întronând pe toată linia dominaţia<br />
1) CĂTUNEANU: .Curs elementar de drept roman". 1927 p. 187. —Se citează<br />
din Dig. 3. i, 7. § 2: ,/«.., unwersilatibus nihil referi, utrum omneş<br />
Udem maneant, an pars maneat, vel omneş immutqtl sinţ",
Nr. 8-9 GULTURA CREŞTINĂ 471<br />
suverană a individualismului extrem şi provocând o periculoasă nestabilitate<br />
în toate aşezămintele de interes general. Intr'adevăr, cum ar fi<br />
cu putinţă ca membrii unei comune să ducă cu ei partea cuvenită din<br />
averea comunală de câteori îşi schimbă domiciliul ? Ori dacă un grup<br />
de membri ai „Academiei" ori ai „Astrei" dela Sibiu şi-ar cere partea<br />
corespunzătoare din bunurile instituţiilor respective spre a le folosi în<br />
alte scopuri?! — Căci logic şi consecvent aici ajungem. Desfiinţând<br />
vechea noţiune a persoanei morale, toate instituţiunile de acest fel devin<br />
simple asociaţii, Ia discreţia voinţei membrilor de totdeauna. Iar în<br />
acest caz, orice restrângere a voinţei lor, cum ar fi condiţionarea de<br />
un număr mai mare ori mai mic, n'ar fi decât o nedreptate prin nimic<br />
justificată. De ce 51 de membri ai majorităţii să aibă toată puterea<br />
de a-i deposeda pe ceilalţi 49 ? Ne întoarcem la tirania iperdemocratică<br />
a acelui 1 fatal care, trecând peste 50, singur decide soarta tuturor.<br />
— In cazul nostru, acest suveran „1", care formează majoritatea,<br />
ar putea răpi nu numai tot ce au avut împreună tovarăşii de până ieri,<br />
ci capătă puterea de a frustra şi voinţa tuturor generaţiilor de antecesori<br />
cari au contribuit la formarea patrimoniului bisericesc respectiv;<br />
ar putea zădărnici voinţa tuturor donatorilor şi ctitorilor cari au înţeles<br />
să dea pentru o anumită biserică, servind unui cult precis şi nu oricăruia<br />
din cele multe pe care să-1 poată determina capriciul majorităţii<br />
schimbătoare a comunităţii bisericeşti de totdeauna. Probabil, nici<br />
unii din boierii de demult nu s'a gândit că biserica ctitorită de el pentru<br />
credinţa creştină ortodoxă, să zicem, într'o bună zi, printr'o simplă<br />
numărătoare de voturi (50-f 1) a credincioşilor zăpăciţi ori certaţi cu<br />
preotul lor, va trebui să se prefacă în sinagogă ori să devină moschee<br />
a lui Alah!<br />
Dar toate aceste pilduiri şi citări de texte n'au nici o importanţă.<br />
Rostul lor a fost doar acesta: să araie că ne găsim în pragul unei<br />
reforme care va revoluţiona întreaga înfăţişare a vieţii româneşti. Fiindcă<br />
principiile fundamentale de organizare a societăţii au această fire ciudată:<br />
o schimbare a lor, la aparenţă nevinovată, produce neapărat<br />
efecte incalculabile. De obicei: direct contrare intenţiunilor iniţiale!<br />
Ar putea însă interveni o mică întorsătură care să facă inutile<br />
rândurile de mai sus şi să zădărnicească toate perspectivele de răsturnări<br />
epocale din ele. Pentru consideraţiunile juridice expuse, şi pentru<br />
altele de ordin naţional şi social lesne de ghicit şi greu de pus<br />
pe hârtie în actualele împrejurări, s'ar putea restabili, printr'o simplă<br />
trăsătură de condei, starea veche şi înţeleaptă, în care am trăit până<br />
acum. Aşa ar'fi cuminte. Aşa ar fi patriotic. Şi credem că aşa se<br />
ya face.<br />
A. P.
472 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ Nr. 7-9<br />
PUHOIUL UREI NESTĂVILITE.<br />
Geniul rău, care poate fi socotit de părinte al bolşevismului, este<br />
ovreiul Mordechai Marx. Acesta, încă în 1841, milita, cu fanatism<br />
de sectar, prin Deutsch-Franzdzische Jarhbucher, să fie învăţaţi<br />
muncitorii să urască istoria ţării şi a neamului lor, şi să le fie scârbă<br />
de ea ca de o păcătoasă ţesătură de minciuni. Pe calea unui proletariat<br />
ce nu-şi mai cinsteşte trecutul istoric şi naţional, socotea dânsul<br />
că se va ajunge repede la distrugerea radicală a aşezării sociale de<br />
până atunci, ca să se ridice pe ruinile aceleia una nouă, din care să<br />
lipsească total orice urmă de spiritualitate creştină.<br />
Gândul negru al tăciunaruliii materialist a făcut înconjurul lumii<br />
(— tiparul era doar în mâna jidovimei —), dar nicăiri n'a găsit teren<br />
prielnic ca'n pravoslavnica Rusie a (arilor şi a cnutului. Gânditorul<br />
rus Ciaadaeff mărturisea negru pe alb, la 1836, în revista moscovită<br />
Telescopul: „Noi (Ruşii) facem parte din acele naţiuni cari există înafară<br />
de umanitate şi cari slujesc numai şi numai ca s'arate lumii<br />
inutilitatea şi contradicţia popoarelor rase de pe planul creaţiei. Ideea<br />
de a mântui valori culturale şi istorice e străină acestor oameni". Un<br />
alt scriitor rus, Bakunin, nu s'a sfiit s'o spună în plin congres al Ligii<br />
pentru pace şi libertate, Ia Berna, în 1869: „Noi (Ruşii) trebue să<br />
dărâmăm; numai să dărâmăm, fără a ne gândi măcar să şi clădim.<br />
— A clădi nu-i treaba noastră". Cu prilejul răsmeriţei dela Dresda<br />
(1848) acest vlăstar al unei familii nobile ruse dăduse dovadă de<br />
cum ştie preţui valorile artistice: a propus să fie scoasă din muzeul<br />
Zwinger Madona Sixtină a lui Raffael, ca să slujească de scut împoiriva<br />
focurilor armatei... Dar dacă aşa cugetă un bărbat de elită<br />
rusă, la ce să ne aşteptăm dela gloatele muncitoreşti şi de mujici?<br />
Marele duce Mihailovici era îndreptăţit să-i zică, în 1913, ţarului Nicolae :<br />
„Oamenii aceştia nu s'au schimbat câtuşi d§, puţin din veacul XVII şi<br />
până astăzi. Nu-i aşa că-i ceva îngrozitor?"<br />
Bolşevismul, cu ororile sale, e cea mai vie pilduire a grozăviei<br />
de care-i înstare colosul rus, in capitibus et membris, odată<br />
ce-şi poate vedea, nestingherit, de treaba sa. Se cutremură omul şi<br />
numai gândindu-se Ia cumplirile ştiute ale stăpânirii roşii. Şi câte vor<br />
fi cele cunoscute numai Celui de Sus?<br />
Nu amintim lucruri petrecute în Bolşevicia. Aici ne oprim la<br />
crâmpeie de oblăduire roşie în Letonia, cutropită de puhoiul bolşevic<br />
în 1940. Avem în vedere exclusiv pătimirile Bisericei catolice din acea<br />
ţărişoară. Faptele sunt povestite de mărturie dela faţa locului, în calendarul<br />
catolic Ausekla Katolu Kalendars pe anul 1942, trad. în nemţeşte<br />
(Klerusblatt), Nr. 18 din 1943). — O mică înmănunchiere;
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 473<br />
I. Preoţimea e supusă la casne. Aproape toţi preoţii au fost<br />
fugăriţi din casele parohiale şi siliţi să se ascundă pe la credincioşi.<br />
Dar şi aceştia aveau de furcă cu G.P.U-ul dacă-i primeau pe preoţi.<br />
La Varaklazni a intrat o ceată de evrei în biserică şi a luat la goană<br />
copiii ce se strânseseră la ora de catehism. Mai mulţi copii au sărit a-<br />
fară pe fereastră, unii rănindu-se grav. — In ţinutul Latgal au venit<br />
dela Moscova trei „specialişti" cu un întreg stat-major de spioni ca să<br />
urmărească orice mişcare a preoţilor. Păr. Ioan Orauds din Barkava<br />
raportează arhiepiscopului său din Riga că preoţii erau chemaţi noaptea<br />
când Ia politru (= căpetenia politică a judeţului) acasă, când la<br />
primărie, ca să fie „interogaţi". Acolo „treaba" se începea cu pumni<br />
în piept, până ce victima se prăbuşia ameţită.De încheiere li-se torăia<br />
logosul stereotip: „Dacă nu te laşi de slujbele pe cari le săvârşeşti,<br />
o să te facem piftie, de mâncare corbilor. Şi apoi să te tot bucuri<br />
de traiul ce vei duce în ceriu, Ia Dumnezeul tău, dar pe pământ<br />
noi comuniştii suntem stăpâni". Călugăriţele zise „Surorile Sf. Cruci",<br />
cărora li-se răpiseră două azile de copii (la Riga şi la Libau), a trebuit<br />
să-şi transforme şi principalul lor aşezământ din Skaitskalul in<br />
asii bolşevic. Li-s'a dat voie să muncească în el, fără nici o răsplată,<br />
dar li-s'a interzis strict să mai activeze cumva pe tărîmul învăţământului.<br />
Capela lor a fost prefăcută în sală de jocuri, iar chivotul a trecut<br />
în „Colţul Roşu", împodobit cu potretele matadorilor sovietici.<br />
//. Preoţi asasinaţi. Numărul robilor lui Hristos, ucişi în chip<br />
hain de slugile roşii ale lui Satan în Letonia, e mare, dacă ne gândim<br />
că erau cu totul cam 160—170, iar paguba, pricinuită prin asasinarea<br />
lor, imensă, dat fiind că acest mănunchiu de robotaşi ai mântuirii sufletelor<br />
aveau în grija lor un teritoriu de 65.000 km. 2 , venindu-se aproximativ<br />
3000 de suflete de un preot, risipiţi într'o lume de alte credinţe<br />
religioase. Aşa au murit moarte de mucenici: 1. Pr. L. Litaunieks căruia,<br />
dupăce i-au sucit şi răsucit braţele până i le-au smuls, i-au stors<br />
o „mărturisire", amăsurat căreia el însuşi a fost dat foc caselor parohiale<br />
din cari fusese alungat! A fost executat în temniţa din Dunaburg,<br />
în 21 Iunie 1941, după ce-i îndesaseră pe cap o cunună de fer cu<br />
ghimpi şi-i trăseseră pe piept, cu fier înroşit în foc, o cruce. 2. Pr. Stanislau<br />
Kauacis, paroh Ia Zosna. 3. Pr. Petru Apsieneks, scriitor şi<br />
poet de seamă. 4. Pr. E. Beker. 5. Pr. Kazimir Strods (aceştia amândoi<br />
au fost asasinaţi în pădure). 6. Pr. Viialis Paskeoici a fost jupuit de<br />
viu şi numai după o zi de chinuri a fost ucis. 7. Pr. Sigismund Tabore,<br />
francez de naştere, om bătrân, a suferit acelaş martiriu ca Paskevici.<br />
— Alţi slujitori ai altarelor au fost prinşi şi deportaţi în locuri<br />
cunoscute numai călăilor lor, de unde nu-i nădejde să mai scape cu<br />
zile. Câţiva, au avut norocul să scape, în chip vecin cu minunea, din
474 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ Nr. 7-9<br />
ghiarele celor ce aveau de gând să-i suprime, după ce-i chinuiseră<br />
peste orice închipuire.<br />
///. Sistem fiscal potrivnic Bisericii. Prefăcuji şi perfizi, sbirii<br />
roşii se pregătiau să aplice şi în Letonia legea fiscală din Sovietia,<br />
pentru care toată averea mişcătoare şi nemişcătoare a Bisericii era „proprietatea<br />
poporului". Ceeace însemna că toate clădirile bisericeşti şi<br />
tot ce le aparţinea erau ale „Statului". Care putea face cu ele ce vrea.<br />
Fireşte că le putea da şi în chirie celor cărora le-ar fi trebuit spre<br />
scopuri religioase. Chiria, şi alte taxe impuse de cei dela putere, erau<br />
însă aşa de mari (mai ales când era vorba de biserici mai de seamă)<br />
încât rar se nimerea parohie să Ie poată face faţă. Abia bisericuţele<br />
de tot neînsemnate dac'ar mai fi dus-o, cu chiu cu vai, susţinute şi<br />
acestea de enoriaşi din mai multe parohii. — Aşa s'a făcut că unele<br />
biserici catolice au fost închise, altele dărâmate, altele date unor destinaţii<br />
profane. Paraclisul Surorilor Pruncului Isus din Jaiuagloua, şi al<br />
seminarului din Riga, au fost jefuite. In bisericuţa capucinilor din Vilaka<br />
au fost instalate maşini. Biserica din Cesis, închinată Regelui<br />
Hristos, a fost prefăcută în arhivă bolşevică. Bisericii din Kraslava i-au<br />
dat foc. Pe cea din Ozolmuiza au pus mâna, chipurile, pentru aviaţie,<br />
dar era folosită ca sală de dans. Biserica Sf. Magdalena din Riga era<br />
să devină teatru de baletiste. — Şi câte nu erau să se mai întâmple,<br />
dacă mai rămâneau bolşevicii stăpâni peste Letonia?!<br />
Cumplită urgie este prăpădul roşu! Nădăjduim insă că Atotputernicul,<br />
la un ceas cunoscut numai Lui, dar care doar nu va fi aşa<br />
departe, va face să se prăbuşească această întruchipare a iadului.<br />
SCHIMBAREA „LA FAŢA" A LUI STALIN<br />
D. N.<br />
Paralel cu marea ofensivă de pe frontul armelor, Moscova a ţinut<br />
să ofere lumii şi o surpriză de ordin spiritual. într'o bună zi de vară,<br />
fără multă gălăgie pregătitoare, şi cu o suverană uitare a tot ce se<br />
cheamă doctrină marxistă şi acţiune bolşevică, „ţarul roşu" s-a împăcat<br />
cu Biserica.<br />
Evenimentul a fost regizat după toate regulele artei, îmbrăcat in<br />
strălucirea hieratică a vremurilor de demult. Ca prin farmec au apărut<br />
pe scenă, (şi au fost filmaţi cu grijă!) miiropoliţi şi vlădici mulţi, despre<br />
a căror existenţă nu se ştia nimic. De unde şi cum or fi răsărit aşa<br />
dintr'odată, este de bună seamă un secret al Ghepeului. Destul atâta,<br />
că s'a putut constitui pe loc un Sfânt Sinod ca altădată, în frunte cu<br />
un Patriarh care va fi de acum căpetenia bisericii ortodoxe din întreaga<br />
Rusie, şi a ruşilor ortodocşi risipiţi prin cele ţări străine de cari<br />
va avea să să intereseze în chip deosebit.
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ 475<br />
Lumea a rămas năucită. Chiar pentru nervii ohişnuiţ cu sensaţii<br />
violente, isbitura era prea tare. Pe buzele tuturor şi în toate ziarele<br />
tarilor îreutre, întâiul cuvânt a fost o întrebare nedumerită: să fie cu<br />
putinţă? Şi- pretutindeni a început a se evoca icoana înfiorătoare a<br />
prigoanei de până ieri. Statistici sdrobitoare arătau zeci de mii de slujitori<br />
al altarului, şi milioane (la propriu, nu la figurat!) de credincioşi<br />
măcelăriţi pentru credinja lor în Dumnezeu. Şi s'au amintit crâmpeie<br />
sguduitoare din marea prigoană, arătând că imaginajia sanghinară a<br />
duhului asiatic n'are nimic de invidiat dela Nero şi Diocleţian.<br />
Dar valul de uimire şi indignare s'a potolit uşor. Fiecare zi aduce<br />
senzaţii şi griji noui; de ce-am mai stărui deci asupra unei frânturi de<br />
operetă prea puţin saeră pentru a merita respectul nostru ?J Este doar'<br />
supraevident, că pocăinţa lui Stalin nu-i sinceră şi toată parada împăcării<br />
dela Moscova rămâne o simplă sforărie politică. — Câiă vreme<br />
se menţine bolşevismul cu ideologia sa marxistă, lupta împotriva religiei<br />
va trebui să continue, opoziţia dintre ele fiind nu de ocazie şi<br />
secundară, ci atât de esenţială cât de ireductibilă este prăpastia dintre<br />
spirit şi materie. Chiar de aceea, acordarea libertăţii pentru biserica<br />
ortodoxă n'a adus cu sine desfiinţarea organizaţiei satanice a „bezbojnicilor",<br />
rămaşi în fiinţă spre a duce mai departe războiul pentru<br />
care s'a organizat. — Apoi, episcopii şi preoţii utilizaţi Ia săvârşirea<br />
actului politic, sunt de bună seamă dintre cei cari au găsit modalitatea<br />
împăcării cu învăţătura comunistă şi, în consecinţă, în cari n'a<br />
mai putut rămâne prea mult spirit evanghelic. — S'ar părea deci că<br />
roade prea îmbelşugate nu se pot spera, acţiunea în întregul ei fiind<br />
lipsită de spiritul vivificator al sincerităţii.<br />
Ar fi totuşi nu numai greşit ci şi periculos să bagatelizăm surpriza<br />
dela Moscova; atât sub raport religios cât şi din punct de vedere<br />
naţional-politic ea trebue meditată cu încordată luare aminte. In<br />
amândouă direcţiile este plină de semnificaţii şi, cu ori fără voia autorilor<br />
de azi, să fie peatra de hotar a unei evoluţii care să intereseze<br />
în cel mai mare grad nu numai viaţa Rusiei, ci şi a multor ţări vecine<br />
cu ea, şi poate a Europei întregi.<br />
împăcarea lui Napoleon cu Vaiicanul încă nu va fi suferit de<br />
prea multă sinceritate imperială, urmările ei au fost totuşi considerabile.<br />
Revenind la Moscova, avem înainte de toate o creştinească satisfacţie,<br />
împăcarea cu Biserica constituie, cu adevărat, o înfrângere<br />
pentru Stalin. — Fiindcă el n'a făcut-o de bună voie; ci constrâns. A<br />
trebuit s'o facă. Cauzele care l-au silit, sunt multiple. — întâia de<br />
bună seamă, însăşi credinţa care n'a putut fi stârpită din sufletul rusesc.<br />
In răsboiul uriaş pe care-1 duce, Stalin are nevoe de toată energia<br />
şi de întreg sufletul rusesc. Fără religie însă, pe acesta n'a reuşit să-1
476 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ Nr. 7-9<br />
capteze. De aceea, încă mai demult începuse a-i face concesii. Acum<br />
i-a acordat o biruinţă. — De altă parte, Rusia vrea să aibă un rol în<br />
comunitatea popoarelor lumii şi simte că mâna ei plină de sângele<br />
prigoanei religioase nimeni n'ar primi-o. Chiar acum, în cursul răsboiului,<br />
are nevoe de ajutor serios; din partea anglo-americanilor,<br />
foarte sensibili în chestiunea libertăţii în general, şi a celei religioase<br />
în special. — Nu interesează însă motivele. Faptul în sine constitue o<br />
isbândă; încă una din cele mulle" 1<br />
secerate în cursul vremii de spiritul<br />
religiei, care nu poate fi izgonit de pe pământ. Orice suflet creştin<br />
nu poate decât să se bucure de această biruinţă.<br />
Problema are însă şi o altă faţă, care nu poate inspira decât îngrijorare.<br />
— Stalin a restaurat ortodoxia rusească nu numai din necesitate<br />
momentană, ci şi dintr'un foarte abil calcul de viitor. Şi acesta<br />
ne priveşte şi pe noi cât se poate de aproape.<br />
Istoricii n'au putut arăta până acum dacă există ori nu, cu adevărat,<br />
un testament scris al lui Petru cel Mare. Cert este însă că există<br />
o politică rusească inaugurată de faimosul monarh şi continuată cu<br />
neîntreruptă tenacitate până astăzi de către stăpânii de totdeauna ai<br />
Rusiei. Europenizarea Rusiei începută de el cu străşnicie asiatică vroia<br />
să însemneze concret: rusificarea Europei. De atunci porneşte, în<br />
limbaj modern, politica imperialismului rusesc conştient, având ca prim<br />
obiectiv transformarea Mării Negre în lac rusesc şi ieşirea liberă la<br />
Mediterană prin stăpânirea Constantinopolului şi a Dardanelelor. Nereuşind<br />
să pună în acţiune niciodată o putere armată suficientă, politica<br />
ţaristă a utilizat cu destulă abilitate, în acest scop, comunitatea de religie<br />
cu popoarele din sud-estul Europei. Pe nesimţite, panortodoxismul<br />
s'a transformat în panslavism, ideea religioasă împletindu-se şi fortificându-se<br />
împrumutat cu cea rasial-naţională.<br />
Bolşevismul nu se abate o iotă din acest drum. Atât numai că<br />
aruncă în balanţa forjelor ortodox-panslave o nouă idee-forjă de ordin<br />
social: comunismul. Dacă Ia început au putut exista nedumeriri privitor<br />
la puritatea idealului social bolşevic, evoluţia Iui din ultima vreme<br />
nu mai lasă nici o îndoială. Visurile lui Petru cel Mare s'au dovedit<br />
mai tari decât abstracţiile lui Marx, ajunse simplu element de manevră<br />
în slujba străvechiului ideal politic rusesc. Acuma, când el şi-a dat<br />
poate maximul de contribuţie, reuşind să creeze o formidabilă armată<br />
acasă şi importante organizaţii comuniste în multe ţări europene, Stalin<br />
începe a exalta mândria naţională rusească, reînviind cultul tradiţiilor<br />
spre a le pune tot mai lămurit în slujba ţelurilor politice străvechi.<br />
Intre ele religia a avut totdeauna, cum aminteam, rol de mâna<br />
întâi. Atât în lăuntru, ca ciment de legătură pentru strângerea în unitate<br />
a formidabilului caleidoscop de neamuri şi limbi din imensitatea
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ 477<br />
eurasiană pe care o îmbrăţişează imperiul slav, cât şi înafară, ca fir<br />
de unire spirituală cu naţiile slave din Balcani. Pentru acestea, ortodoxia<br />
a fost vehicolul necontestat al ideei panslave.<br />
Şi nu numai peniru ele, ci şi pentru popoare de altă origine şi<br />
factură sufletească, cum eram noi Românii, comunitatea religioasă a<br />
tost o poartă deschisă pentru influenţa rusească. In recenta sa lucrare<br />
„Origines et formation de l'unite roumaine", d. G. I. Brătianu are,<br />
între altele, aceste rânduri vrednice de reţinut şi meditat: „In Europa<br />
orientală, cucerirea otomană a determinat un alt soiu de universalism<br />
[decât cel catolic din Apus], acel al ortodoxiei; această comunitate a<br />
gravitat întâi în jurul scaunului patriarhal al Constantinopolului, favorizând<br />
primatul elementului grec în creştintăatea de rit oriental. Lungă<br />
vreme s'a obişnuit a se numi «Greci» toţi ortodocşii, de orice limbă<br />
şi origine. Când Moscova a devenit »a treia Romă», şi mai ales dupăce<br />
Petru I, suprimând de fapt patriarhatul rusesc, a subordonat Biserica<br />
puterii imperiale, Rusia a ajuns pentru toţi creştinii din Răsărit<br />
campioana ortodoxiei. Acesta este factorul esenţial al chestiunii Orientului<br />
în veacul XVIII şi motivul principal al răsboaielor ruso-turceşti<br />
care s'au succedat dela Petru I pâuă la Ecaterina II. Ideea ortodoxă<br />
învăluia astfel înir'o spoială uniformă naţionalităţile diverse ale Europei<br />
balcanice şi dunărene. începeau a se deosebi limbi, rasse, tradiţii diferite,<br />
din punct de vedere politic însă unitatea ortodoxă servea drept<br />
«scară» pentru expansiunea rusească, dupăce fusese mai întâiu vehicolul<br />
cugetării şi culturii greceşti. Mai târziu, în v. XIX, când s'a pus<br />
în circulaţie ideea panslavă, cu mare răsunet la slavii din sud, asupra<br />
noastră ea n'a mai putut avea efect, fiindcă — [prin „şcoala ardeleană"<br />
rezultată din unirea Ardelenilor cu Roma] — Românii „erau convinşi<br />
despre originea latină a limbii lor şi căutau de-acum a se apropia de<br />
civilizaţia occidentală", (p. 193—194).<br />
Aceste învăţăminte ale istoriei pun recentul act de politică religioasă<br />
dela Moscova — făcut cu puţină sinceritate religioasă, dar cu<br />
foarte sinceră convingere şi socoteală politică — într'o lumină care<br />
nouă, Românilor înainte de toate, trebue să ne dea serios de gândit.<br />
Ca şi în trecui, numai o închidere ermetică a sufletului naţional faţă<br />
de infiltraţia rusească, indiferent că ea ne-ar veni sub mantaua credinţii<br />
ori fluturând steagul roşu social, ne poate salva. Salvarea nu ne<br />
poate veni decât dela o nouă şi cât mai categorică ancorare în Apus!<br />
Aug.<br />
Popa
478 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ Nr. 7-9<br />
PIUS AL XH-LEA ŞI BOMBARDAREA ROMEI<br />
Roma, oraşul etern, ca şi Atena şi poate mai mult decât aceasta,<br />
este leagănul civilizaţiei noastre europene. Cu mai bine de şapte sute<br />
de ani înaintea lui Hristos, istoria Europei se confundă cu istoria Romei.<br />
Până la prăbuşirea imperiului de Apus (476 d. C.) ce a reuşit<br />
să supună sub steagul său aproape toată lumea pe atunci cunoscută,<br />
Roma a fost centrul şi sufletul acestei minunate înfăptuiri a antichităţii.<br />
Steagul Romei a fluturat veacuri dearândul până la cele mai îndepărtate<br />
colţuri ale pământului. Numele său a fost venerat de prieteni şi<br />
temut de duşmani; dreptul său admirabil a fost norma de conducere<br />
a tuluror supuşilor, iar soldatul său a stat de veghe la graniţele acestui<br />
imens imperiu, apărând cu scutul său nu nu numai prestigiul şi gloria<br />
Romei, dar şi civilizaţia lumii de distrugerea barbară.<br />
Odată cu apariţia creştinismului în lume şi mai ales dupăce<br />
umilul pescar din Galileia, Fiul lui Iona, a călcat pe pământul Romei<br />
imperiale, capitala lumii civilizate, Oraşul etern — din voia Celui de<br />
sus — a fost sortit să devină reşedinţa Vicariului lui Hristos pe pământ<br />
şi totodată centrul creştinismului. De atunci încoace, şi mai ales<br />
dupăce Constantin îşi mută reşedinţa Ia Constantinopol, istoria Romei<br />
este istoria Bisericii catolice, a Papalităţii, a triumfurilor şi a înfrângerilor<br />
sale. Ce să mai spunem apoi dupăce Imperiul roman de Apus<br />
s'a prăbuşit în urma slăbiciunii sale interne şi sub loviturile tot mai<br />
numeroase ale barb orilor? Singura autoritate care conduce destinele<br />
Romei e Papa. Iar dupăce prin donaţia lui Pipin cel Scurt şi a lui<br />
Carol cel Mare ia definitiv fiinţă Statul papal, care şi astăzi mai există<br />
într'o formă teritorială mai modestă decât oricare alt Stat — după invadarea<br />
Statului papal de garibaldieni, — Roma a fost înfr'adevăr<br />
inima Bisericii, aşa încât nu se poate vorbi de biserică, fără să vorbeşti<br />
de Roma. Chiar şi în ziua de astăzi când vrei să vorbeşti despre<br />
Biserica catolică, trebue să spui neapărat un cuvânt şi despre<br />
Roma, Unde îşi află sediul lor toate instituţiile şi aşezămintele cele<br />
mai vitale ale catolicismului.<br />
Nu e de mirare deci că adevăratul Suveran al Romei eierne, Papa,<br />
şi-a iubit întotdeauna oraşul Său, chiar şi atunci când din cauza unor<br />
împrejurări neprielnice a trebuit să petreacă în afara zidurilor ei sacre<br />
şi a intervenit, când a fost lipsă, pentru cruţarea oraşului şi a locuitorilor<br />
săi de sabia neiertătoare a barbarilor. Istoria cunoaşte câteva<br />
intervenţii de acestea din partea Papilor pentru Roma. Celebră e intervenţia<br />
Papei Leon cel Mare Ia regele Hunilor, Atila, Ia anul 452.<br />
Sub comanda acestui războinic de seamă, Hunii ajunseră până la porţile<br />
Romei. Aci le ieşi înainte Papa Leon, înconjurat de curtea sa pa-
CULURA CREŞTINĂ<br />
pală, şi-1 rugă pe barbar să cruje oraşul de devastare. Ceeace obţinu,<br />
dupăce probabil barbarul a primit o sumă însemnată de bani în schimbul<br />
prăzilor din Roma. Scena acestei întâlniri istorice a fost imortalizată<br />
mai târziu de marele pictor Rafael într'un minunat tablou ce se<br />
poate admira şi astăzi în Vatican.<br />
Acelaş Papă a trebuit să mai intervină odată pentru Romani la<br />
Vandali în 455, când regele acestora, Genseric, rugat de împărăteasa<br />
Eudoxia, a invadat Italia, promiţându-i-se că i-se vor deschide porjile<br />
Romei. Atunci, rugat de populaţia Romei, Papa stărue pe lângă Genseric<br />
ca să fie cruţat oraşul, dar nu obţine decât ca să fie crujată<br />
viaţa oamenilor în decursul jafului, care a durat 14 zile.<br />
In actualul conflict mondial, în urma desfăşurării evenimentelor<br />
şi în urma întrebuinţării pe o scară atât de vastă şi pe o rază atât<br />
de extinsă a bombardierelor, Roma, devastată de atâtea ori în decursul<br />
istoriei, fiind capitala unui stat beligerant, era în primejdie de a fi şi<br />
ea — la rândul ei — supusă bombardamentelor şi astfel tezaurul ei<br />
artistic incomparabil pierea în fum şi cenuşe. De aceea Suveranul<br />
Pontif a făcut tot ce a putut pentru ca oraşul să fie scutit de urgia<br />
devastatoare a bombelor. Insă orice intervenţie a sa a rămas infructuoasă,<br />
căci ceeace se temea, s'a adeverit, spre mirarea şi indignarea<br />
tuturor: Roma a fost bombardată pentru prima oră în 19 Iulie 1943.<br />
in urma acestui bombardament Papa Pius al XH-lea a adresat Cardinalului<br />
Francesco Marcheiti Selvaggiani, Vicariul Său general pentru<br />
Roma, următoarea scrisoare, document istoric de cea mai mare valoare<br />
pentru ceeace Papa a făcut pentrucă Roma să nu aibă de suferit<br />
din cauza bombardamentelor:<br />
Domnule<br />
Cardinal,<br />
Domniei Tale, care atât de aproape participi din guvernarea şi<br />
din grijile pastorale ale Noastre pentru această dieceză a Romei, centrul<br />
şi capul lumii catolice şi a gândului şi credinţei creştine, vrem ca<br />
să-ţi ajungă cuvântul Nostru într'o oră de deosebită amărăciune, în<br />
care e cufundat sufletul Nostru.<br />
Domnia Ta ştii bine cum spectacolul trist ale măcelurilor şi ruinelor<br />
care se înmulţesc — dureros primat al prezentului războiu —<br />
asupra populaţiilor neînarmate şi nevinovate, ne-a îndemnat dela începutul<br />
conflictului, să încercăm orice drum ca chiar şi în ciocnirea<br />
armelor, sentimentele şi datoriile de umanitate să nu fie copleşite şi<br />
sufocate de patimi.<br />
De aceea în mesagiile Noasire adresate tuturor credincioşilor<br />
amintirăm beligeranţilor, de orice parte ar fi luptat, că dacă voiau să<br />
ţină sus demnitatea Naţiunilor lor şi onoarea armelor lor, să respecte
480 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 7-9<br />
nevătămarea cetăjenilor paşnici şi monumentele credinţei şi ale civilizaţiei.<br />
Gânditi-vă — voiam să le spunem — cum vor judeca de sever<br />
generaţiile viitoare pe acela care distruse ceeace trebuie să fie păstrat<br />
cu gelozie ca o bogăţie şi o glorie a întregei omeniri şi a progresului<br />
popoarelor. Consideraţi că ura n'a fost niciodată tatăl păcii şi<br />
că resentimentul cauzat de vastele şi inutilele distrugeri face să răsară<br />
mai târziu şi mai puţin stabilă şi] senină ziua unei întâlniri paşnice,<br />
care nu poate consta într'o umilire a celor învinşi, ci se află şi se<br />
consolidează numai în frăţeasca înţelegere împăciuitoare de spirite<br />
şi moderatoare a patimilor şi a ranchiunelor.<br />
Ca Episcop al acestui iubit oraş, cu un interes azi asiduu Ne-am<br />
întrepus — şi Domnia Ta, Domnule Cardinal, a urmărit tofi paşii<br />
Noştri — ca iubita noastră Romă să fie cruţată de ororile şi pagubele<br />
bombardamentelor.<br />
Fără a aminti imensa importantă istorică a Oraşului Vechiu, pentru<br />
noi Roma e oraşul sfânt al catolicismului, ridicat la o glorie nouă<br />
şi mai strălucitoare în numele lui Hristos, bogată în minunate monumente<br />
de religie şi artă, păzitoare de documente şi moaşte foarte preţioase<br />
: Roma, în a cărei subterane fură, în momente de ceamai aspră<br />
prigoană, primele adăposturi ale poporului creştin şi ale martirilor, care<br />
sfinjiră amfiteatrele şi circurile, la ale căror morminte se mai pogoară<br />
încă pentru rugăciune, ca la leagănul creştinismului; Roma, în al cărui<br />
teritoriu sunt presărate Departamentele Curiei Romane, numeroase Institute<br />
şi Opere papale; Institute internaţionale şi Colegii depinzătoare<br />
de Noi; atâtea şi atâtea Sanctuarii, în afară de superbele Bazilici patriarhale<br />
ale Noastre; atâtea Biblioteci şi opere ale celor mai faimoase<br />
genii ale artelor frumoase; Roma unde atâţia se adună din toată lumea<br />
pentru a învăţa nu numai credinţa, ci şi înţelepciunea veche şi<br />
o privesc ca pe un far de civilizaţie, fondată pe virtuţiile creştine. Insă<br />
înafară de acestea, aproape la mijlocul oraşului — şi de aceea mai<br />
expusă la primejdiile de atac aerian — e cetatea Vaticanului, Stat independent<br />
şi neutru, care adăposteşte inestimabile tezaure de credinţă şi<br />
artă, patrimoniu sacru nu numai al Scaunului Apostolic, ci al întregei<br />
lumi catolice.<br />
Toate acestea Noi le-am expus clar în mod repetat, recomandând<br />
cui trebuia, în numele demnităţii omeneşti şi a civilizaţiei creştine, incolumitatea<br />
Romei.<br />
Ne părea permis să sperăm că ponderarea unor atât de evidente<br />
motive; autoritatea cu care, deşi pe nevrednicie, suntem îmbrăcaţi;<br />
recunoaşterea generală a imparţialităţii Noastre superioare şi larga şi<br />
constanta activitate de binefacere desfăşurată de Noi în favorul tuturor,<br />
fără deosebire de naţionalitate şi confesiune religioasă. Ne-ar fi pro-
Nr. 7-$ <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 481<br />
curat printre atâtea amărăciuni, mulţumirea de a găsi la ambele părţi<br />
beligerante înţelegere pentru interesul Nostru în favorul Romei.<br />
Dar, durere, această speranţă a Noastră, atât .de raţionabilă, a fost<br />
înşelată. Şi acum, ceeace am rugat, s'a întâmplat; ce am temut, prevăzut,<br />
e o realitate foarte tristă, pentrucă una dintre cele mai vestite<br />
Bazilici romane, aceea a Sf. Laurenţiu în afara zidurilor — sfântă veneraţiunii<br />
tuturor catolicilor pentru vechile amintiri şi pentru nobilul<br />
mormânt al Veneratului Antecesor al Nostru Pius IX — e acum, în cea<br />
mai mare parte distrusă. Contemplând aceste ruine ale vestitului templu,<br />
Ne-au venit în minte cuvintele profetului Ieremia (Plâng. IV, 1): „O<br />
cum s'a înegrit aurul, cum s'a schimbat culoarea foarte frumoasă, pietrile<br />
templului au fost împrăştiate".<br />
Dureroasa experienţă a faptelor ne dovedeşte încăodată că, cu<br />
toate precauţiile care s'ar lua, e aproape imposibil să se evite pe<br />
acest pământ sacru al Romei distrugerea edificiilor venerande.<br />
De aceea Noi ne simţim obligaţi să ridicăm din nou glasul Nostru<br />
în apărarea celor mai înalte valori care împodobesc măreţii omeneşti<br />
şi creştineşti, şi pentrucă e sfânta Noastră intenţie, cum ne îndeamnă<br />
inima Noastră, să tutelăm şi să apărăm, în faţa opiniei tuturora celor<br />
ce judecă bine şi a judecăţii generaţiilor viitoare, depozitul care Ne-a<br />
fost încredinţat pentru pază şi pentru a fi transmis mai departe.<br />
Cuvântul nostru dacă izvoreşte dintr'o inimă rănită, vrea să fie<br />
nu un îndemn la resentiment şi la ură, ci insistentă şi — am vrea<br />
să o dorim — o eficace rechemare la sentimente de nobilă comprehensine<br />
a destinului sfânt al Romei şi nu mai pujin de umanitate şi<br />
de caritate creştină.<br />
Diecezanilor Noştri din Roma, atât de crud încercaţi şi a căror<br />
situaţie mizerabilă am putut-o vedea cu ochii Noştri, în mijlocul recentelor<br />
ruine, am căutat să le venim în ajutor cu toate mijloacele de<br />
care am dispus. Lor le zicem: Arătaţi astăzi, mai mult decât oricând,<br />
ardoarea şi dovada acelei credinţe, pentru care Apostolul neamurilor<br />
lăuda pe înaintaşii voştri. Resemnarea creştinească să vă facă să susuportati<br />
durerea şi lipsurile. Nenorocirea să fie pentru voi un îndemn<br />
pentru purificarea sufletelor voastre, pentru ispăşirea păcatelor voastre,<br />
pentrucă să vă întoarceţi sau să vă apropiaţi tot mai mult de Domnul.<br />
Tuturor fiilor Noştri, care privesc la Roma şi la Vicariul lui Hristos,<br />
care ca Episcop le e tată şi adevărat iubitor, ori unde s'ar<br />
afla ei, — şi în special acelora care în lumea întreagă experienţa<br />
durerii proprii şi a altuia i-a făcut mai compătimitori faţă de multele<br />
mizerii omeneşti — Ie adresăm cu insistenţă paternă inivtarea să înalţe<br />
rugăciuni încrezătoare Domnnlui, pentrucă să grăbească ora milei Sale,<br />
10
4§2 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. ?-9<br />
când, depuse armele şi înseninate sufletele, să se reîntoarcă să strălucească<br />
peste lumea agitată lumina şi bucuria adevăratei păci.<br />
Cu această speranţă în suflet, împărjim Domniei Tale, Domnule<br />
Cardinal, iubitului Nostru Cler, şi popor din Roma, Binecuvântarea<br />
Apostolică.<br />
Dată la Roma, la Sf. Petru, în ziua de 20 Iulie, anul 1943, al<br />
V-Iea al Pontificalului Nostru. Pius PP-XIL<br />
Nici nu a trecut o lună dela expedierea acestei scrisori papale,<br />
în care Suveranul Pontif îşi exprima teama că tezaurul artistic al Romei<br />
ar putea suferi în urma războiului aerian şi Roma a fost din nou<br />
bombardată. Mai multe cartiere au fost crud lovite de bombe, iar<br />
ppriite victime au căzut şi unii preoţi, care se îngrijeau de cei loviţi<br />
de bombe. Şi atunci din nou s'a văzut cât de mult ţine Papa Ia oraşul<br />
său, cât de mult îşi iubeşte turma, al cărui păstor e: Căci fără zăbavă<br />
Pius al XH-lea a descins în regiunile bombardate, împărţind cu regală<br />
dărnicie ajutoare celor năpăstuiţi, confortând pe cei răniţi şi alinând<br />
durerea cu prezenţa sa augustă. Pretutindeni e recunoscut şi mulţimea<br />
să îngrămădeşte în jurul maşinei, foţi vreau să-I vadă, să se atingă de<br />
El. Ajuns la locul dezastrului, coborît din maşină, la vederea atâtor<br />
ruine lacrimi calde îi brăzdează îngereasca-i faţă. Precum odinioară<br />
Isus, tot aşa acum Vicarul său îşi plânge oraşul, pe cale de a fi distrus.<br />
Şi apoi un cuvânt cald de încurajare iasă de pe buzele Marelui<br />
Păstor:<br />
„Să cerem lui Dumnezeu, mai întâi de toate, pacea veşnică<br />
pentru sufletele iubiţilor, morţi în urma acestei îngrozitoare tragediii;<br />
apoi să ne adresăm încrezători nemărginitei Bunătăţi, implorând lumină,<br />
putere, seninătate; asigurând reînoire de fervoare şi de curăţenie<br />
a vieţii, Şi acum în genunchi, să ne rugăm". Şi în mijlocul mulţimii,<br />
împreună cu fiii săi se roagă: Apoi cu mâna tremurândă de emoţie<br />
binecuvânta mulţimea, în timp ce pe haina sa albă se pot vedea picuri<br />
de sânge dela cei răniţi. Admirabilă identificare _ a păstorului cu<br />
turma sa!<br />
Roma a fost bombardată. Nu vrem să judecăm a cui a fost vina.<br />
Lucrul acesta îl va face istoria, atunci când totul se va putea spune<br />
limpede, fără reticenţe. Un lucru singur ar fi de dorit. Ca ambele părţi<br />
beligerante să-şi dea seama ce înseamnă Roma nu numai .pentru Biserică,<br />
ci pentru omenirea întreagă şi să facă tot ce pot ca această<br />
tristă istorie să nu se mai repete, căci nu acolo se va decide soarta<br />
războiului!<br />
Ioan Vesa
N~r. 7-9" <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 483<br />
PATRU-CENTENARUL MORŢII LUI COPERNIC<br />
In ziua de 24 Mai s'au împlinit patru sute de ani dela moartea<br />
savantului canonic Nicolae Copernic. Adevăraţii savanţi din întreaga<br />
lume au serbat cu evlavia cuvenită acest patru-centenar prin sfinte<br />
liturghii, slujbe de requiem, conferinţe, articole de ziar, etc. Ne vom<br />
opri şi noi o clipă asupra vieţii şi operei acestui distins prelat al Bisericii<br />
catolice, prea puţin cunoscut de lumea intelectualilor noştri.<br />
Născu! în oraşul Thorn în 1473, Nicolae Copernic şi-a făcut studiile<br />
elementare şi secundare în oraşul natal, iar cele de teologie,<br />
matematici şi medicină la universitatea din Cracovia, apoi la universităţile<br />
italiene din Bolonia, Padova, Roma şi Ferrara. Reîntors acasă<br />
cu mai multe doctorate şi deja cu faima de mare savant, episcopul i-a<br />
încredinţat rând pe rând diferite oficii ecleziastice care-i permiteau să<br />
se ocupe şi cu cercetările sale ştienţitice începute la Roma şi Ferrara.<br />
Episcopul, apreciindu-i evlavia şi zelul faţă de cele sfinte, dar şi munca<br />
sa pe teren ştiinţific, îl făcu canonic al capiilului catedral din Frauenburg.<br />
Departe de a-1 fi osîndit pentru munca sa depusă pe teren ştiinţific<br />
profan — cum susţine o legendă iscodită de libercugetători şi<br />
ventilată încă şi astăzi pe la noi — Biserica 1-a încurajat, ridicându-1<br />
la treapta de canonic. Ba, a mers mai departe şi i-a publicat pe cheltuelile<br />
sale monumentala sa operă „De reoolutionibus orbium coe/estium,<br />
libri VI". Insuş Papa Paul al ///-lea 1-a încurajat şi ajutat în<br />
cercetări prin sfaturile sale şi prin banii săi. Şi de ce să-1 fi osîndit<br />
Biserica ? Copernic n'a susţinut decât o teorie a s,a de ştiinţă profană:<br />
că planetele au o dublă mişcare, în jurul osiilor lor şi în jurul soarelui.<br />
Această teorie, deşi foarte îndrăsneaţă pentru acele timpuri, nu contravenea<br />
dogmelor catolice. Că Biserica n'a condamnat pe Copernic ci<br />
dimpotrivă 1-a sprijinit, se vede şi din atitudinea protestanţilor. In chip<br />
deosebit, Luther şi Melanchton au combătut aspru de tot atât pe autor<br />
cât şi îndrăsnetele sale teorii. Acest lucru nu s'ar fi întâmplat, dacă<br />
Biserica ar fi duşmănit pe Copernic, fiindcă, e bine cunoscut, că<br />
Luther şi consojii săi au desaprobat lot ceeace aproba Biserica şi au<br />
aprobat ceeace ea osîndea.<br />
Ceteam undeva, mai zilele trecute, că Biserica Catolică ar fi luat<br />
atitudine împotriva Iui Copernic mai ales în legătură cu cearta lui<br />
Calilei. Nimic mai fals. Biserica, după cum am spus, n'a avut de ce<br />
lua atitudine ostilă împotriva lui Copernic, din moment ce atât episcopul<br />
său cât şi Papa l-au distins şi ajutat în tipărirea cărţii. Pe cum<br />
n'a luat atitudine ostilă nici contra lui Galilei, cu o sută de ani mai<br />
târziu, pentru susţinerea aceloraşi teorii. Dacă totuşi Galilei a avut<br />
nemulţumiri cu Sfântul Oficiu, e pentruca a încercat ca să explice<br />
10*
484 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 7-9<br />
Scriptura după teoriile sale. Vorba Mgrului Gibier: Galilei a fost osîndit<br />
— (Ia un „hausarest" de câteva luni, într'un pompos castel, unde<br />
avea de toate) — nu pentrucă a fost bun savant ci pentrucă a fost<br />
slab exeget.<br />
Copernic a fost şi un bun medic. Dădea consultaţiuni gratuite<br />
pentru săraci, dar nu practica medicina cu gând de câştig, ci mai mult<br />
dintr'un idealism curat pe care şi-1 formă din tâlcuirea Evangheliei.<br />
Mai mul! decât medic al trupurilor, el se ocupa de suflete. Acestea<br />
preţuiau în ochii săi infinit mai mult decât trupurile. El a căutat<br />
să fie şi un bun sluiitor al altarului.<br />
Copernic a fost aşa dară un distins slujitor al Bisericii şi un fiu<br />
mândru de gloria Bisericii. Biserica la rândul său încă se mândreşte<br />
cu Copernic.<br />
/. Vultur.<br />
MILITAR ŞI CREŞTIN IDEAL.<br />
La începutul lunei August s'au împlinit nouă ani de când Biserica<br />
şi Franţa au pierdut pe unul dintre cei mai buni fii, pe mareşalul<br />
Lyautey. Biserica cinsteşte în persoana acestui distins fiu pe un excelent<br />
soldat-apostol, iar Franţa pe un geniu militar "excepţional, un organizator<br />
incomparabil, iar neamul nostru un prieten desinteresat.<br />
Lyautey s'a născut la Nancy în ziua de 13 Nov. 1834, dintr'o<br />
distinsă familie de inginer cu frumoase şi vechi tradiţii catolice. Aiât<br />
tatăl cât şi mama mareşalului fură catolici practicanţi. La etatea de 18<br />
luni, fu victima unui grav accident; bona îl lăsă să cadă de pe un<br />
balcon. Până la 12 ani rămase aproape infirm. Scăpând de Iopăţele<br />
şi de gipsul care-i încătuşeau membrele, tinărul Lyautey practică cu o<br />
deosebită plăcere exerciţiul fizic, făcând în acelaş timp şi excelentă<br />
ispravă la studii. Prima sa sfântă cuminecare îi procură o fericire de<br />
nespus; fericirea de a se spovedi şi cumineca des în tovărăşia părinţilor<br />
săi n'ar fi schimbat-o cu nimic în lume. Acest obiceiu adânc catolic<br />
îl păstră toată viaţa sa de elev, student, ofiţer, ministru şi mareşal.<br />
La 1873, după terminarea studiilor liceeale în Colegiul Părinţilor<br />
iezuiţi din Paris, Lyautey întră în faimoasa şcoală militară Saint Cyr,<br />
iar de aci trecu la Şcoala de Stat Major. Desfiinţându-se şcoala, tînărul<br />
ofiţer fu trimis la un regiment de husari în Algeria. In 1882 fu promovat<br />
căpitan şi trimis în metropolă, unde se entuziasma pentru idealul<br />
catolicismului social propovăduit de marele patriot, contele A. de Muri.<br />
Legă prietenie şi cu Vogiie, care-1 introduse printre colaboratorii revistei<br />
„Revue des deux Mondes", unde debuta în mod strălucit prin<br />
faimosul său articol despre „Rolul social al ofiţerului în serviciul militar<br />
universal". Prin acest articol, Lyautey cerea ofiţerului să fie înainte
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 485<br />
de toate un educator. Articolul nu fu pe placul libercugetătorilor, deşi<br />
fu anonim, şi făcu deci „scandal". Totuşi bărbaţii aleşi ai Franţei conducătoare,<br />
apreciară articolul aşa cum merita, şi în 1893, îndrăzneţul<br />
ofijer catolic fu înălţat la rangul de maior la Oray, apoi ceva mai<br />
târziu, şef al statului major dela divizia de cavalerie din Meaux. Colonelul<br />
Galieni îl luă cu sine în diferite misiuni grele la Tonkin şi în<br />
Madagascar, unde Lyautey se dovedi un genial conducător de armate<br />
şi un excelent organizator, politic. Intrerupându-şi din când în când<br />
misiunea colonială pentru a se deplasa la Paris în chestiuni mari naţionale,<br />
Lyautey îşi găsea răgaz pentru a mai scrie câte un articol în<br />
„Revue des deuxMondes", ca acela despre „Rolul colonial al armatei",<br />
articol ce-i atrase multe elogii. In 1902 fu promovat colonel, dându-i-se<br />
comanda reg. 14 husari. In 1903 fu trimis în Algeria, iar în 1911 în<br />
Maroc, unde consolida imperiul francez. Atât în Alger cât şi în Maroc,<br />
Lyautey fu sufletul imperiului, înălţând cât mai sus prestigiul Franţei:<br />
construi porturi, construi oraşe, dând acestor colonii o organizaţie economică,<br />
politică, administrativă, socială şi morală de toată admiraţia.<br />
In 1916, când Franţa se afla într'o mare criză guvernamentală din<br />
cauza crizei de conducere în armată, Lyautey fu numit ministru de războiu.<br />
Dar aci nu stătu mult din cauza opoziţiei ce-i făcură partidele afiliate<br />
francmasoneriei. Decât să se plece dorinţei acestora şi să lucreze<br />
contra intereselor patriei, mai bine plecă- Interesele imperiului colonial<br />
îl mânaseră din nou în scumpul său Maroc, unde îşi continuă opera<br />
sa de zidire naţională şi morală, storcând prin atitudinea şi purtarea<br />
sa, până şi admiraţia duşmanilor. In 1920 Lyautey fu chemat să ia loc<br />
între nemuritorii Academiei franceze. Cu această ocazie, Franţa ţinu<br />
să-i exprime toată recunoştinţa. Din 1927 la 1931 organiză faimoasa<br />
Expoziţie Coloniala dela Paris, ridicând prin ea şi mai mult nimbul<br />
de glorie al Bisericei şi al Franţei misionare.<br />
Lyautey fu un catolic practicant de toată lăuda, după cum am mai<br />
amintit. Se spovedea şi cumineca des, aşa cum face orice catolic de<br />
elită, pentru a-şi împlini o datorintă sfântă. La cuminecare mergea totdeauna<br />
în ţinută de serbătoare. Era strâns legat de Biserică prin dragostea<br />
şi respectul religios ce-1 manifesta faţă de preoţii, episcopii<br />
catolici şi mai ales faţă de Sfântul Scaun. Francmasonii nu găsiră nici<br />
cea mai mică pată pe conştiinţa acestui om pentru a o exploata după<br />
metodele lor bine cunoscute.<br />
Alături de mareşalul Foch şi de generalii Castelnau, Weygand,<br />
Gouraud şi alţi mulţi, Lyautey fu o pildă vie de catolic practicant nu<br />
numai pentru supuşii săi, ci pentru toţi cei ce l-au cunoscut şi au auzit<br />
vorbindu-se de el.<br />
Drept încheere mai amintim că Mareşalul Lyautey fu un prieten
486 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 7-9<br />
desinteresat al neamului şi ţării noastre, manifestându-şi sentimentele<br />
acestea ori decâte ori i-se da ocazia. Avuse chiar prieteni intimi printre<br />
conducătorii români ca prinţii Gheorghe şi Nicolae Bibescu şi alţii<br />
mulţi; fu totdeauna pentru o Românie mare şi tare la porţile Orientului.<br />
Ioan Vultur<br />
Catedrala din Colonia<br />
Intre operele de artă care n'au fost cruţate de prăpăduţ bombelor,<br />
a fost precum se ştie, şi catedrala din Colonia, una dintre cele mai<br />
frumoase biserici gotice din Apus. După un document vechiu (din<br />
1499) zidirea ei a fost începută la 1248 de episcopul Conrad de Hochestedten,<br />
prinţ elector al imperiului, om foarte bogat, care a făcut<br />
şi alte clădiri. Povesteşte o veche legendă că acest episcop însărcina<br />
pe cel mai vestit arhitect al oraşului cu clădirea acestui monument,<br />
care trebuia să întreacă pe toate celelalte zidite de el, punându-i la<br />
dispoziţie tezaurul capitlului, cel mai bogat din lume. înainte de a începe<br />
lucrul, arhitectul vizită cele mai vestite biserici din Germania,<br />
Ang'ia şi Franţa şi apoi concepu un plan măreţ: Noua biserică va<br />
avea două turnuri, care să amintească creştinului datoria de a-şi ridica<br />
braţele spre rugăciune, douăsprezece capele, amintind pe cei 12 apostoli<br />
; forma ei va fi de cruce, pentruca credincioşii să nu uite niciodată<br />
de lemnul sfânt al mântuirii. Corul va fi puţin înclinat spre dreapta,<br />
căci Hristos şi-a înclinai capul, înainte de a muri, iar chivotul va fi<br />
luminat de trei ferestre, pentruca Dumnezeu e întreit în persoane şi<br />
toată lumina pogoară dela el. Se mai spune că în decursul zilelor<br />
când spiritul profund religios al arhitectului se trudea să concretizeze<br />
acest plan al său, diavolul l-ar fi ispitit, promiţându-i ajutor în schimbul<br />
sufletului, dar fiind refuzat, i-ar fi prezis că opera sa nu va fi terminată<br />
niciodată şi că numele său va fi trecut în uitare. Şi de fapt s'a<br />
lucrat la catedrată şi în veacul trecut, dela 1842 şi până la 1880, când<br />
biserica fu inaugurată în prezerţa împăratului Wilhelm I şi a tuturor<br />
celorlalţi suverani ai statelor germane.<br />
Catedrala din Colonia, e alături de Sf. Petru din Roma, Sf. Măria<br />
del Flore din Florenţa, Sf. Sofia, catedrala din Amiens, Westminster,<br />
Notre Dame din Paris, Domul din Milano, una dintre cele mai renumite<br />
biserici din lume şi e cel mai mare şi mai frumos monument
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 487<br />
gotic. Are forma de cruce, cu 5 năi, având o lungime de 136 metri,<br />
o lărgime de 61, sau 86 în braţele crucii şi o înălţime de 50 metri.<br />
Cele două turnuri au 162 metri. In turnul din miazăzi erau 3 clopote,<br />
unul de 35.000 kilograme, turnat din tunurile franceze capturate la Sedan<br />
în 1870—71. Nu numai exteriorul e minunat, ci mai ales interiorul.<br />
Aproape o sută de coloane sprijinesc plafonul, printre care o lumină<br />
foarte liniştită se strecoară din vitrourile admirabile, pictate cu gust, de<br />
artişti din epoca Renaşterii germane. Corul, confesionalele, sacristiile,<br />
stalurile canonicilor sunt care de care mai frumoase, ca şi picturile şi<br />
mormânturile, statuile şi monumentele de marmoră datând din toate<br />
epocile.<br />
Catedrala din Colomia ja păstrat de prin veacul al XH-Iea moaştele<br />
celor trei magi, într'un relicviaru împodobit cu pietre preţioase.<br />
Sub un bassorelief care reprezintă pe cei tregi Magi în adoraţie, se<br />
află scrise aceste simple cuvinte: Corpora sactorum recubant hic terna<br />
magorum — Ex his sublatum nihil est alibive locatum.<br />
Acest monument de artă, terminat abia veacul trecut, n'a fost<br />
cruţat de progresul epocei noastre. Oare va putea fi el refăcut vreodată?<br />
Ar fi o datorie de onoare şi pentru aceia care l-au distrus.<br />
(Ioan Vesa).<br />
Scornituri veninoase<br />
Cu durere trebue să constatăm că mai sunt şi astăzi pe la noi<br />
intelectuali care, mergând pe urmele libercugetătorilor şi ale unor<br />
protestanţi răutăcioşi, fac din scrisul lor adevărate instrumente de conspiraţie<br />
contra adevărului şi aruncă cu noroi contra Bisericii catolice,<br />
iscodind sau colportând despre ea o mulţime de fabule monstruoase,<br />
cu gândul vădit de a o discredita în ochii lumei. Faptul este şi mai<br />
dureros când iscoditorii şi colportorii acestor fabule sunt profesorii<br />
secundari sau universitari şi când instrumentale de colportaj sunt manualele<br />
lor şcolare.<br />
Aşa sunt unii care spun că Părinţii iezuiţi ar avea o broşură<br />
intitulată: Monita Secreta (instrucţiunile secrete), prin care s'ar da<br />
Iezuiţilor norme după care să exploateze favorul celor mari şi credulitatea<br />
celor mici. De fapt această broşură infamă de intrigă există, dar<br />
nu se datoreşte Iezuiţilor ci unui duşman al lor, lui Ieremia Zaorowscki,<br />
care fiind alungat din ordin, voi să se răsbune cât mai cumplit contra<br />
fiilor Sfântului Ignaţiu. Opera apostatului a apărut la Cracovia în 1612<br />
şi a fost repede condamnată de întreg episcopatul polonez, apoi de o<br />
mulţime de cardinali şi în fine de Sacra Gongregaţie a Indexului. In<br />
ochii oamenitor serioşi „Monita Secreta" nu merită decât dispreţ. Sa-
488 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 7-9<br />
vântul german, protestantul Dr. Paulus, unul dintre cei mai mari duşmani<br />
ai Catolicismului din veacui trecut, a recunoscut în „Monita Secreta"<br />
opera autentică a unui laş calomniator, a unui desfrânat şi a<br />
unui apostat.<br />
Sunt alţii care susţin prin manualele lor că Iezuiţii au reuşit să<br />
opereze minuni în învăţământ deşi foloseau principiul „scopul scuză<br />
mijloacele". Sărmanii, uu ştiu că Iezuiţii au depus două premii foarte<br />
mari la două tribunale din Germania pe seama acelora ce vor putea<br />
dovedi că de fapt Iezuiţii ar fi susţinut vreodată acel principiu infam,<br />
şi că până în ziua de azi încă nu s'a aflat nimeni ca să cuteze a<br />
ridica premiile.<br />
Sunt alţii iarăşi care, în ura lor contra Bisericii, colportează<br />
fabula iscodită de libercugetători că o femee ar fi ocupat Scaunul<br />
Sfântului Petru după moartea lui Leon al IV-lea, timp de doi ani şi<br />
jumătate, sub numele de Ioan al yill-lea. Aceasta ar fi fost Ioana<br />
Papesa. E şi aceasta o calomnie dintre cele mai grosolane. Istoria nu<br />
cunoaşte nici un document care să vorbească despre aşa ceva. Dimpotrivă,<br />
avem documente care dovedesc din belşug că lui Leon al<br />
IV-lea, i-a urmat imediat Benedict al III-lea. Intre aceste documente se<br />
înşiră şi o scrisoare perfect autentică din 866 a lui Hincmar, arhiepiscop<br />
de Reims. — Teologul protestant Jurieux (f 1713), celebru prin<br />
polemicile sale cu Bossuet, şi care nu poate fi bănuit de filocatolicism,<br />
spune că legenda Ioanei Papesa nu este decât o fabulă monstruoasă.<br />
Faimosul protestant Leibnitz o califică de „legendă josnică". Şi chiar<br />
şi cinicul Voltaire o socoate de atare.<br />
In sfârşit, câtă cerneală nu s'a vărsat la noi în jurul „persecuţiei<br />
Iui Galilei din partea Bisericii" ? 1 Şi în cazul acesta savanţi cu renume<br />
mondial au făcut complectă lumină şi au dovedit cu prisosinţă că torturarea<br />
lui Galilei din partea Bisericii este un simplu basm născocit<br />
de protestanţi şi de libercugetători cu intenţia de a micşora prestigiul<br />
Bisericii în ochii lumei ştienţifice. Biserica n'a osîndit teoriile lui Galilei*<br />
Doară cu aproape un veac înainte, sistemul său a fost propovăduit de<br />
canonicul polonez Copernicus, şi Biserica nu numai că n'a osândit pe<br />
acest savant, ci dimpotrivă l-a încurajat prin Papa Paul al III-lea. Şi<br />
de ce să fie condamnat pe Galilei pentru sistemul său de rotaţie a<br />
pământului, care nu era decât o ipoteza şi care, după vorba lui La<br />
Place, ipoteză va rămâne, poate până la capetul lumii. Ceeace a greşit<br />
insă Galilei a fost faptul că a încercat să explice anumite texte din<br />
sf. Scriptură după sistemul său, să îndoaie Scriptura după ipoteza sa;<br />
pentru aceasta a fost osîndit. Vorba Monseniorului Gibier: „Galilei a<br />
fost osîndit nu pentrucă a fost bun astronom, ci pentrucă a, fost exeget<br />
rău". Şi în realitate, la ce a fost osîndit Galilei? La un arest de şase
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 489<br />
luni de zile în palatul arhiepiscopului Piccolomini, unde s'a bucurat de<br />
o largă ospitalitate şi a putut să-şi continue cercetările sale în toată libertatea.<br />
Dealtcum Galilei şi-a recunoscut greşală şi s'a pocăit.<br />
Şi am pulea conţinu cu astfel de fabule întâlnite prin manualele<br />
şcolare de la noi. Dar: Sapienţi sat! (han Vultur).<br />
Increstări \<br />
Despre Ştefan cel Mare. In 1439, la sinodul dela Florenţa, mitropolitul<br />
Damian al Moldovei semnează unirea cu Roma. Semnăturile<br />
Orientalilor încep cu — „Ioannes Paleologus, fidelis in Christo rex<br />
e timperator Romanorum subscripsi" — (Sanctum Florentium Universae<br />
Ecclesiae Concilium editum a Monacho Benedictino. Romae 1865, p.<br />
268), iar al doisprezecelea semnează: „Humilis Metropolita Muldoblachiensis<br />
et locum supplens Sebastiensis Damianus contentus subscripsi".<br />
(Idem — p. 269). încă în 1435 primeşte unirea Mitropolitul<br />
Moldovei Grigore I, numit de însuşi Papa ca arhipăstor al Ţării Moldovei<br />
(Theiner. Vetera Monumenta Slavorum Meridionalium. Voi. I p.<br />
374). Grecii s'au lepădat formal de unire, dar Moldovenii nu. In 1447<br />
Papa Eugen IV numeşte pe Moldoveni „fiii săi sufleteşti" — şi le<br />
recomandă să ajute pe Franciscani (Theiner. Monumenta Hungariae<br />
Voi. II, p. 228). Atitudinea Pontificelui Roman fajă de Ştefan cel Mare<br />
e întru toate o atitudine fată de un Principe care îi este credincios.<br />
In 1476 Papa Sixt IV îi scrie despre Ştefan cel Mare: — „Ni s'a spus<br />
de mărturie demnă de credinţă că iubitul fiu Ştefan, Voevod şi Principe<br />
al Moldovei, precum şi veneratul frate al nostru Episcopul Moldovei<br />
şi iubiţii fii duci, comiţi, baroni, nobili şi alte multe persoane de<br />
ambele sexe cari locuesc în Moldova, eclesiastici, călugări şi preoţi de<br />
mir, dorind mântuirea sufletelor lor, cer dela noi cu smerenie să le<br />
concedem o indulgentă. Drept aceea, Noi concedem indulgenţă plenară,<br />
tuturor care se află şi locuesc în ţara Moldovei". (Arhiva Vaticană<br />
Nr. 634, p. 449). Asemenea indulgenţe nu s'au acordat niciodată<br />
Principilor şi ţărilor cari nu sunt în legătură cu Sfântul Scaun, mai<br />
ales că e vorbă de indulgenţă plenară pentru toţi locuitorii Moldovei.<br />
Mai mult decât atât, în 1477 Papa Sixt IV dă un Jubileu bisericii din<br />
Monocastru (Cetatea Albă), iar ofrandele adunate Ie oferă lui Ştefan<br />
cel Mare pentru lupta împotriva Turcilor. U numeşte fiu' iubit şi adevărat<br />
atlet al credinţei creştine (Theiner. Monumenta Hungariae Voi. II,<br />
p. 452).<br />
Ştefan cel Mare, gloriosul Voevod al Moldovei, a făcut cadouri<br />
dintre cele mai frumoase Papei. Când e numit Episcop de rit latin un<br />
oarecare Petru, Papa îl dispensează de plătirea anatelor, ca o favoare
490 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 7-9<br />
pentru Ştefan cel Mare, care intervenise pentru acest Petru. Cât erau<br />
de strânse legăturile lui Ştefan cel Mare cu Papa se poate vedea şi<br />
din instrucţiunile date de Senatul Veneţiei lui Emanoil Gerardo, cu<br />
ocazia trimiterii sale în Moldova. „Ambasadorul Venetian era însărcinat<br />
să roage pe Domnul Moldovei să nu conteste jurisdicţia Patriarhului<br />
Constantinopolei asupra creştinilor de rit oriental din Moldova, fiindcă<br />
Republica ţine foarte mult la acel Patriarh". (Exarhu: Documente veneţiene.<br />
Instrucţia din 17 Mai 1476 la M. Theodorian Carada. Papa.<br />
Iaşi, 1938, p. 140). A trebuit să intervină ambasadorul Veneţiei, pentruca<br />
Ştefan cel Mare să nu rupă relaţiile cu Patriarhia din Constantinopol.<br />
Veneţienii erau catolici, dar fiind negustori şi având relaţii cu<br />
tot Orientul, se vede că avea întâietate problema comercială.<br />
Despre Mihaiu Viteazul. -<br />
Se spune atât de adesea că, după Iezuiţi —<br />
scopul scuză mijloacele. Formula aceasta a fost lansata de francmasoni<br />
şi este cu totul inexactă. Facultatea de drept a Universităţii din<br />
Roma e încă din 1832 în drept să dea un premiu de milioane oricui<br />
va dovedi cu citate din cărţile de doctrină ale Iezuiţilor, că scopul<br />
scuză mijloacele. In 1905 a prezentat o lucrare Contele Hoensbroech,<br />
dar a fost respinsă, adică n'a avut argumente plauzibile. In paranteză<br />
fie zis — era exiezuit. (Felix Wiercinski. S. I. Ce este societatea lui<br />
Isus? Ce sunt Iezuiţii? Iaşi, 1930, pag. 79). Se spune în Manuale serioase,<br />
scrise de profesori universitari cu reputaţie, că Mihai Viteazu<br />
ar fi scris Papei să se facă adept al lui Cerularie, (adică dacă Constantinopolul<br />
s'a rupt de Roma şi Roma să-1 urmeze — cum ar fi<br />
posibil aşa ceva?) Oare de ce nu reproduc acea scrisoare? Am voi<br />
să o cunoaştem. Istoricii recurg la izvoare şi în cazul acesta? Răspunsul<br />
e simplu — nu există o asemenea scrisoare. Legenda a fost<br />
acreditată de A. D. Xenopol. — „El scrie deci îndărăpt Papei, învitându-1<br />
pe el a lepăda erorile italice şi a se reîntoarce în sânul adevăraţilor<br />
creştini" — (Istoria Românilor din Dacia Traiană. Ediţia III îngrijită<br />
de I. Vlădescu. Voi. V, p. 189). îşi bazează afirmaţia pe Cronicarul<br />
Ştefan Szamoskozi (după Monumenta Hungariae Historica Scriptores<br />
Voi. XXVIII). Szamoskozi era protestant şi peste tot are multe lucruri<br />
legendare (există o teză de doctorat asupra lui de dl Dr. Ioachim<br />
Crăciun). Szamoskozi n'a văzut scrisoarea de care pomeneşte,<br />
aşa că datele sale nu sunt pragmatice. Albrecht Huet, contimporan al<br />
lui Mihaiu Viteazul, conducătorul Saşilor din Ardeal (protestant şi el)<br />
notează în memoriile sale publicate de pastorul protestant Daniel Henrich<br />
că, după raportul lui Malaspina, legat papal, — „Mihai Viteazu nu<br />
voia numai el să treacă la catolicism, dar ca principe al Transilvaniei<br />
să convertească pe toţi Valahii la religia catolică şi de aceea Malas-
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 491<br />
pina a şi rugat pe arhiducele Matias să predea voivodatul Transilvaniei<br />
valahului Mihaiu" (p. 50—51, citat „Cultura Creştină" An. XVI, 1936,<br />
p. 32). Acelaş lucru îl spune şi canonicul Palma în sec. XVIII (Notitia<br />
Rerum Hungaricarum, Editio III, Pars III., 1785). Chiar din contră, după<br />
dl M. Theodorian-Carada: „Mihaiu a avut nu numai relaţiuni directe<br />
cu Vaticanul dar a fost chiar îmboldit de Papa, ca să scuture jugul<br />
turcesc" (Papa, prelucrare după Iosif de Maistre. Ediţia Il-a. Iaşi, 1938,<br />
p. 142). Papa Clement VIII „doria alianţa celor trei Voevozi cU împăratul"<br />
(I. C. Filitti. Din Archivele Vaticanului. Voi. II, p. 62). Mai<br />
mult decât atât: în timpul Iui Mihaiu Viteazul a fost trimis nunţiu apostolic<br />
Episcopul Cerniei, + Alfons Visconti, mai târziu Cardinal. Dacă<br />
Mihaiu Viteazul ar fi fost duşman, şi chiar dispreţuitor al Papei, cura<br />
vrea să-1 prezinte pe baza lui Şzamoskozi atât A. D. Xenonol, cât şi<br />
unele manuale, se putea oare ca nunţiul papal Malaspina să trimită<br />
rapoarte atât de favorabile despre ideile lui Mihaiu Viteazu? Se putea<br />
ca tocmai în vremea lui să vină în Muntenia un nunţiu, Episcopul Alfons<br />
Visconti? (înainte nu era nunţiu în Muntenia). (Iosif E. Naghiu).<br />
Câteva inscripţii din Roma<br />
La Roma, în biserica Madonna del Pascolo a Baziliţilor, îşi doarme<br />
somnul de veci martirul-vVIădică Inocenţiu Micu Klein. Pe mormântul<br />
său găsim un epitaf ) latin:<br />
D. O. M.<br />
Ioanni Innocentio L. B. Klein<br />
Valachorum, Graec. Ruth. Rase.<br />
Episcopo Fogarasiensi<br />
qui<br />
A Carolo VI. et M. Theresia Romm. Impp.<br />
Pro sua Ecclesia pro suoque populo<br />
Plurimis impetratis beneficiis<br />
Provincia sancte pieque administrata<br />
De Ecclesia, de principe, de Patria O. M.<br />
Tandem aetate viribusque confectus<br />
Cessit Episcopatu<br />
Vicit annos LXXVI<br />
Obiit IX Kal. Octob. MDCCLXVIII.<br />
loannes Klein fratris f. amoris dolorispue<br />
M. P.<br />
Pe mormântul aceluiaş Vlădică-martir e şi o placă de marmoră<br />
cu inscripţia românească: 7 ) — Celuice a luptat şi suferit pentru neamul<br />
său, lui Inocenţiu Klein Micu. Soc. Mormintelor Eroilor, 1933.<br />
1) ALEXANDRU GRAMA: Istoria Bisericei româneşci unite cu Roma.<br />
Biasiu, 1884. p. 114.<br />
2) Calendarul dela Bixad pe 1938 p. 72—73.
492 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ Nr. 7-9<br />
Papa Pius XI') a aşezat în Muzeul Vaticanului copii ale scenelor<br />
de pe Columna lui Traian. Pe reproduceri a pus să se graveze inscripţia<br />
:<br />
Questi riproduzioni<br />
Della Coloana Traiana<br />
Monumento Insigne<br />
Delle eta imperiale<br />
Testimonio eloquente<br />
Per le origini<br />
Del popolo romeno<br />
SS. PIO XI<br />
Protettore munifice<br />
Delle scienze e delle arii<br />
Fece eseguire ed esporre<br />
Qui preso i Musei Vaticani<br />
L'Anno 1938 XVII del Pont<br />
In 12 Mai 1930 cu prilejul punerii pietrii fundamentale a Colegiului<br />
Pontifical Pio Romeno din Roma ! ) s'a pus' pe piatra de temelie<br />
un tub cu inscripţia:<br />
Pontificii Collegi Plani<br />
Quod<br />
Munificentia Pi XI. Pont. Max.<br />
Pro Clericis Rumenis a solo excitandum<br />
B. Virgini ab Angelo Salutatae dicabitur<br />
Auspicalem lapidem<br />
Adstante R. P. D. Basitio Suciu Archiep.<br />
Fagarasiensi ei Albae-Iuliensi<br />
Una cum Rumenorum Episcopls<br />
E. Mus Vir. Aloisius Sincero Card.<br />
A Secretis S. C. Pro Ecclesia Orientali<br />
Solemnlter lustrauit posuitque<br />
Die XII M. Mai A. MDCCCCXXX<br />
In salonul Colegiului Român din Roma este bustul Papei Pius XL<br />
A fost desvelit cu mare solemnitate în 9 Mai 1937 cu prilejul inaugurării<br />
Colegiului. Pe peatra dela baza bustului citim o inscripţie<br />
latină: s )<br />
Pius XI Pont. Max.<br />
Sacrorum e România alumnis<br />
Hoc exaedificato Colegio<br />
Genţi magnum a Roma nomen adeptae<br />
Munificentissime consulit<br />
Ut novo hinc irrorata lumine<br />
Sancta cum Petri Sede vincula<br />
Solidet, redintegret.<br />
4. D. MDCCCCXXXVII<br />
1) Calendarul dela Blaj pe 1941, p. 78-79.<br />
2) Românită (Roma) 1937, fln. I, Fasc. I., p. 12—13.<br />
3) Românită (Roma) 1938, An. II, Fasc. II, p. 21,
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ 495<br />
In alt salon se păstrează cu dragoste o fotografie mare a Papei-<br />
Pius XI, cu autograful 0 ) următor:<br />
„Moderatoribus et alumnis Pontificii Romenorum in Urbe Collegii paterna<br />
animo benedicimus, ita a Christo lesa sacrorum Pastoruni Principe precanti<br />
ut In&titutum hoc, Nobis sane carissimum, ita perpetao vigeat, floreat,<br />
increbescat ut ex eo frequentiores usque sacerdotes suam patriam repetant,<br />
qui doctrinae vlrtutisque ornamenta sibimet inibi comparata, in spiritualem<br />
suorum civium profecttim feliciter convertant. Pius XI P. P."<br />
La Colegiul Grecesc Sfântul Anastasie din Roma, pe unul din<br />
pereţii scărilor dela etajul I o scândură veche ne aminteşte că în 1853<br />
Papa 7 ) Pius IX a creat 4 burse pentru biserica noastră:<br />
Pio IX Pont, Max.<br />
Religionis fautori ac vindici<br />
Qui hierarchia graeci ritus catholici<br />
In Transylvania vlclnisque Instaurata Aucta<br />
Sacrorum Antistibus Mage Devinctis<br />
Eorum eteri institutioni consuluit fundis attributis<br />
Uti quator alumni hoc in conlegio gratuita alantur<br />
Moderatores ejusdem conlegii<br />
* A'e singularis facti intercidat<br />
P. An. MDCCLIX.<br />
(Iosif E.<br />
Bibliotecografice<br />
Naghiu).<br />
La Alba-Iulia a apărut o publicaţie ştiinţifică cu titlul roman<br />
Apullum. Muzeul din Alba-Iulia aduce contricutii ştiinţifice importante<br />
prin publicarea acestui Anuar, care sperăm că va mai apare.<br />
In volumul I. găsim, printre altele, şi un studiu despre incunabule.<br />
Prin incunabul se înţelege carte tipărită între 1443 şi 1500 (dela incunabulum<br />
= leagăn). In ţările nordice, unde tiparul a pătruns mai târziu<br />
se socotesc incunabule cărţile tipărite până la 1550. Intre 1793—1903<br />
s'a publicat o bibliografie a incunabulelor a lui Georg Wolgang. Mai<br />
există o bibliografie a lor de Ludwig Hein. Se cunosc in total 30.000<br />
de incunabule. La Biblioteca Universităţii din Cluj erau peste 2000.<br />
In studiul pomenit despre incunabulele din Transilvania s'a trecut<br />
cu vederea existenţa unor incunabule la la Biblioca Centrală Arhidiecezană<br />
din Blaj. Nefiind catalogate cărţile, nu pot pomeni decât<br />
unele din incunabulele existente.<br />
1) Albii Tibulli Elegiographorum optimi Elegta. De amore et landibus<br />
Messalae. S. 1. Anno: Saec. XV. A fost a lui Timoteiu Cipariu<br />
şi el a scris că e incunabul din secolul al XV-a. — 2) De Civitate<br />
6) Idem Ibidem.<br />
7) Dr. IACOB RADU: „Observatorul", 1929, An. II. p. 263-264.
494 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr 7-9<br />
Dei a Sfântului Augustin. Pe ultima pagină citim: Aurelii Augusiini De<br />
Civitate Dei feliciter confectum venetusper bonetu locatellum impendio<br />
sumptibus Octaviani millesimo quadragentesimo octuagesimo sexto<br />
quinto idus februarii". — A fost donat de Păr. Dr. Nicolae Lupu, dela<br />
Sfânta Mitropolie din Blaj. 3) Opera Divi Hieronymi hoc voiu. contenta<br />
1480 (anul e după catalogul bibliotecii). Face parte din colecţia<br />
lui Timoieiu Cipariu.<br />
După organizare vom prezenta catalogul complet al incunabulelor<br />
blăjene. (Iosif E. Naghiu).<br />
Un moment din vieaţa lui S. Bărnuţiu.<br />
Apostolul dela margini, dascălul blăjan, Simion Bărnuţiu, devenit<br />
profesor la universitatea din Iaşii Moldovei, e departe de a fi<br />
cunoscut, pre cum s'ar cuveni, sub întreita-i înfăţişare de savant, naţionalist,<br />
şi om integru, a cărui conduită practică nu s,a abătut pentru<br />
nimic în lume dela linia dreaptă a principiilor profesate cu gura. Despre<br />
această din urmă calitate a dat dovadă impunătoare în 1860, când<br />
s'a pus problema alegerii celui dintâiu rector al universităţii ieşene.<br />
Consiliul Academic, întrunit în şedinţă la 24 Noemvrie 1860, sub preşedinţia<br />
mitropolitului Filaret Scriban, l-a aflai vrednic de cinstea de-a<br />
ii primul rector al acelei universităţi pe Simion Bărnuţiu, care era şi<br />
el de faţă ca „să-şi arate respectul cu care e dator onoratului consiliu<br />
că a binevoit să-1 invite", cum însuşi precizează, şi după cum e încrestat<br />
în procesul verbal al acelei şedinţe (despre care scrie d. E<br />
Boşca-Mălin în Notariatul Public, No. 2—3 din 1943, de unde scoatem<br />
şi noi aceste informaţii). Lui Bărnuţiu nu-i plăcea această alegere, între<br />
altele, şi pentru motivul că la acea dată încă nu erau numiţi profesorii<br />
dela facultatea de medicină, şi deci nu se simţea în drept s'o<br />
socoată perfect legală. Profesorul Gh. Mârzescu, exprimând şi gândul<br />
celorlalţi, a luat cuvântul:<br />
„Domnule Bărnuţiu!. Când în şedinţa trecută noi am fost decis<br />
cu majoritate ca să procedăm la alegerea rectorului, declaraţia DV. a<br />
fost pentru noi o complectă (sic 1) desolare. Cum ? ne-am fost zis, noi<br />
să procedăm la alegerea rectorului şi d. Bărnuţiu să nu fie cu noi?!<br />
Noi tinerii profesori, unii chiar şcolari ai DV., să nu ne putem manifesta<br />
deferinţa şi recunoştinţa către cel ce a dat probe că este demn<br />
de misiunea ce-i este încredinţată, că tinerii care-i sunt încredinţaţi<br />
n'au decât a se aplauda de un bărbat, de un profesor ca d. Bărnuţiu,<br />
? Tocmai acel bărbat să ne puie pe noi în imposibilitate de a<br />
întruni unanim glasurile noastre şi de a-1 proclama rectorul nostru! —<br />
Domnule Bărnuţiu, ni-aţi fost profesor, şi vă cunosc mai bine decât
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 495<br />
alţi domni membri pentruca să nu vă exprim supărarea mea, supărarea<br />
întregului consiliu. Noi avem nevoie de călăuză. Acea călăuză săne refuze?<br />
! Românii cari nu cunosc pozifiunea excepţională în care vă găsiţi,<br />
au să strige că suntem nişte ingraţi, că am făcut o ligă ca să conferim<br />
gradul înalt de rector unuia dintre noi, fără să ne aducem aminte<br />
de cel dintâi profesor al facultăţii juridice. (Toţi în umanitate aprobă<br />
propunerea dlui Mârzescu^".<br />
Pe Bămujiu însă nu 1-a mişcat nici acest cuvânt, despre care nu<br />
se putea îndoi că pleacă din inimă. Rămânând pe lângă punctul de<br />
vedere legalist exprimat şi într'o şedinţă anterioară, a mai adăugat:<br />
„Nefiind eu indigenat în Moldova, nu pot exercita dreptul acesta împreună<br />
cu D Voastră". Şi n'a primit cinstea ce i-se oferise. De şi o<br />
merita mai mult ca oricare altul. El însă n'a ştiut de transacţii şi compromisuri<br />
când judecata îi spunea că alta-i indicaţia dreptăţii nepline. (dn).<br />
C R O N I C I<br />
Festivitate românească<br />
la Padova<br />
Academia Română a încredinţat Universităţii<br />
din Padova un bust de marmură<br />
al stolnicului Constantin Cantacuzmo,<br />
care pe vremuri fusese student<br />
al acelei Universităţi. Bustul învăţatului<br />
român a fost aşezat în „Sala celor<br />
patruzeci", numită astfel pentru faptul<br />
că cuprind 3 chipurile alor patruzeci<br />
mari savanţi de renume european, cari<br />
îşi făcuseră studiile la acel areopag al<br />
culturii şi ştiinţei.<br />
Academia Română a fost reprezentată<br />
de dd. prof. Vasilescu Carpen, N.<br />
Cartojan şi Scarlat Lambrino, directorul<br />
Şcolii Române din Roma. Delegaţii români<br />
au fost salutaţi de d. Carlo Andi,<br />
rectorul Universităţii din Padova, carele<br />
a ţinut să declare, între altele: „Colegii<br />
români vin astăzi printre noi cu sufletul<br />
legionarilor romani. Astăzi, poporul<br />
român, învingătorul barbariei asiatice,<br />
îşi trimite aci pe străluciţii lui reprezentanţi<br />
de cultură, ami.itind comunitatea<br />
de sânge şi mândria legăturii<br />
puternice pe care o făureşte lupta<br />
comună de pe câmpiile de bătălie". —<br />
La care cuvânt a răspuns d. Vasilescu-<br />
Carpen, după care a vorbit şi d. N.<br />
Creta, secretarul general al Culturii<br />
Naţionale. Reţinem din vorbirea acestuia<br />
declaraţia:<br />
„Cele dOue popoare (român şi italian)<br />
duc un război cu avântul celor mai e,-<br />
dânci convingeri şi cu sacrificiile cele<br />
mai aspre. Purtăm mai departe misiunea<br />
pe care ne-a încredinţat-o împăratul<br />
Traian de a fi santinela înaintată<br />
a civilizaţiei latine. Bustul pe care îl<br />
inaugurăm este o imagine sacră a legăturilor<br />
noastre cu Italia şi cu poporul<br />
italian".<br />
A cuvântat cu acest prilej şi d. N. t<br />
Cartojan expunând, frumos şi documentat,<br />
vieaţa, opera şi însemnătatea culturală<br />
a celui ce a fost stolnicul prăsnuit,<br />
de pe vremea lui Constantin Brâncoveanu.<br />
Seria cuvântărilor a încheiat-o<br />
rectorul Universităţii din Padove. (n).<br />
Prima consacrare episcopală<br />
în Ruanda.<br />
După cum comunică agenţia Fides,<br />
în \f> Martie ac, când biserica romană
488 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 7-9"<br />
prăznuieşte amintirea sf. Iosif, în Kabgaye,<br />
reşedinţa Vicariului Apostolic<br />
din Ruanda (Africa) a avut loc prima<br />
consacrare episcopală din Ruanda:<br />
Exc. Sa Mons. Dellepiane, Delegat A-<br />
postolic în Congo belgian a consacrat<br />
întru episcop pe Mons. Laurenţiu Deprimaz<br />
din cinul Părinţilor Albi.<br />
Solemnitatea s'a desfăşurat în catedrala<br />
catolică, lungă de 80 metri şi<br />
largă de 25, în care nu a putut încăpea<br />
decât o parte foarte redusă din mulţimea<br />
venită să vadă o atât de rară<br />
solemnitate. Era de faţă şi regele Ruandei,<br />
Mutară Rudahigwa, catecumen,<br />
regina, soţia sa, catolică, regina-mamă<br />
care se pregăteşte şi ea pentru botez,<br />
şefii tuturor celor 50 provincii ale<br />
Regatului, precum şi guvernatorul celor<br />
două provincii Urundi-Ruanda, DI. Iungers.<br />
Regele Ruandei cu această ocazie<br />
a făcut un dar special Papei: O cireada<br />
de vaci cu coarne lungi „pentru a-i mulţumi<br />
pentru ceeace El a făcut pentru<br />
Ruanda". Acest dar special, după un<br />
vechiu obiceiu al ţării, e cel mai mare<br />
gest de recunoştinţă şi omagiu faţă de<br />
un rege strein. El vrea să simbolizeze<br />
în cazul de faţă recunoaşterea paternităţii<br />
spirituale a Vicariului lui Hristos,<br />
asupra întregului popor din Ruanda.<br />
Vicariatul Apostolic al Ruandei a<br />
făcut progrese uimitoare în ce priveşte<br />
catolicismul. In 1922 când a fost întemeiat,<br />
nu avea decât 21.000 creştini,<br />
cu 35 misionari. In 1339, numărul catolicilor<br />
era de 289.509, cu 99 misionari,<br />
IjG surori călugăriţe, 1.774 şcoli primare,<br />
6 profesionale, 19 dispensare, 6<br />
orfelinate şi alte opere de caritate.<br />
Două tipografii tipăresc 4 ziare, dintre<br />
care trei în limba indigenă. Preoţimea<br />
e formată în trei seminarii care numără<br />
327 clerici.<br />
Concepţia creştină catolică pătrunde<br />
tot mai adânc în sânul societăţii ruandeze<br />
şi nu va fi departe ziua când toţi<br />
cei 1.900.000 locuitori se vor închina<br />
Iui Hristos I (ioo).<br />
Universitatea catolică „Sacro<br />
Cuore" din Milano lovită<br />
de bombardament.<br />
După ştirile sosite din Italia, nici<br />
Universitatea catolică „Sacro Cuore"<br />
(Preasfânta Inimă) din Milano n'a scăpat<br />
teafără din acest războiu. In decursul<br />
unui atac aerian din luna August<br />
a fost distrus palatul oficiilor, precum<br />
şi sediul Societăţii de editură<br />
„Vita e pensiero" cu întreg materialul<br />
său editorial. Au suferit serioase stricăciuni<br />
şi alte clădiri.<br />
Ştirea aceasta a cauzat o durere profundă<br />
nu numai printre catolicii italieni,<br />
care din jertfa lor au ridicat a-<br />
ceastă instituţie înaltă, dar şi printre catolicii<br />
din lumea toată, căci deşi e recentă,<br />
această universitate s'a impus<br />
tuturor prin contribuţia pe care a adus-o<br />
la progresul ştiinţei. In fruntea ei stă<br />
celebrul fiziolog şi psiholog Agostino<br />
Gemelli din rândul franciscanilor, cunoscut<br />
în toată lumea pentru scrierile<br />
sale. Suntem siguri că din ruinele lăsate<br />
de bombe se va renaşte mai puternică<br />
această universitate catolică,<br />
pentrucă să .contribue Ia triumful lui<br />
Hristos în lume, fără de care ştiinţa nu<br />
face alceva decât să distrugă, iar filozofia,<br />
sociologia, politica şi celelalte<br />
ştiinţe să împartă şi să învrăjbească<br />
neamurile şi indivizii I (iuo).<br />
U. R S. S. şi creştinismul.<br />
In ultima vreme circulă zvonuri tot<br />
mai insistente despre o revenire a Sovietelor<br />
faţă de religia creştină. Ba<br />
mai mult, primul pas în acest sens a<br />
fost şi făcut: Stalin, rugat de Mitropoliţii<br />
Moscovei, Leningradului şi Kievului,<br />
a permis convocarea Sf. Sinod<br />
al Bisericii ruse, care cu umanitate a<br />
ales de patriarh pe Mitropolitul Serghie<br />
al Moscovei. După acest fapt, urmând<br />
pilda lui Stalin, devenit din ateu, pravoslavnic,<br />
subalternii săi iau aceeaş a-<br />
titudine faţă de religie: Mareşalul Zu<br />
kow, şeful generalilor tineri ar fi de-
Nr. 7-9 CULURA <strong>CREŞTINA</strong> 497<br />
clarat ziariştilor americani: „Da, sunt<br />
bolşevic, membru înregistrat al partidului<br />
comunist, dar în acelaş timp<br />
sunt creştin ortodox şi am credinţă<br />
neclintită în Atotputernicul Dumnezeu".<br />
Că ce-o îi adevărat djn toate acestea<br />
se va vedea. Până acum însă nu sunt<br />
semne că politica antireligioafă dusă<br />
de reg'mul comunist, s'ar fi schimbat<br />
cu ceva. Şi aceasta e destul de cunoscută.<br />
Uniunea ateilor din Rusia are<br />
cel mai răspândit ziar din lume: Besbojnic,<br />
citit de 15 milioane de ruşi.<br />
Tirajul său e mai mare decât a oricărui<br />
ziar din lume. „Uniunea celor fară<br />
Dumnezeu" are 115.477 celule şi a organizat<br />
peste . 39.000 conferinţe antireligioase<br />
şi 50 muzee anticreştine în<br />
biserici profanate. Dintre mulţii episcopi<br />
pe care îi avea Rusia înainte de<br />
revoluţie, numai trei au mai rămas teferi:<br />
Serghie la Moscova, Nicolae la<br />
Kiev şi Alexandru la Leningrad. Nici<br />
o publicaţie religioasă nu e permisă.<br />
A participa la serviciile divine înseamnă<br />
a fi considerat ca suspect. Să se fi<br />
uitat toate acestea şi să se ii revenit<br />
la sentimente mai bune? Ar fi de dorit,<br />
deşi nu prea pare lucru curat. A-<br />
ceasta e părerea celor mai mulţi. Journal<br />
de Geneve crede că gestul lui<br />
Stalin faţă de Biserica ortodoxă nu-i<br />
schimbă câtuş de puţin situaţia ei tristă<br />
din republica sovietelor. Mitropolitul<br />
Lituaniei crede că aceste „concesiuni<br />
nu sunt altceva becât o manevră abilă,<br />
camuflând adevăratele intenţii ale<br />
bolşevismului, un şiretlic de propagandă<br />
prin care se încearcă încă odată înşelarea<br />
poporului rus şi a opiniei publice<br />
mondiale. La sfârşitul războiului<br />
bolşevismul va relua imediat persecuţiile".<br />
Tot aşa judecă şi Mitropolitul<br />
Hermogen al Croaţiei, fost mitropolit<br />
de Ecaterinoslav: împăcarea bo şevicilor<br />
cu Biserica e „o manevră a lui<br />
Stalin, prin care urmăreşte să înjele<br />
atât pe ortodocşii din interiorul Rusiei,<br />
cât şi pe cei din afară graniţelor ei".<br />
(ivo).<br />
Un adevărat prieten al poporului<br />
a fost misionarul iezuit Paulo de<br />
Geoles. Acesta s'a născut tn regiunea<br />
Pirineilor francezi la 1857, fiind<br />
rudă după mamă cu Pusnicul din<br />
Sahara, Charles de Foucauld. După<br />
o tinereţe destul de agitată, în care<br />
fusese între alt*le plantator de cafea<br />
în lava, apoi călăreţ pasionat, câştigând<br />
premii foarte însemnate, a<br />
intrat fn Societatea lui Jsus (1900)<br />
şi apoi hirotonit preot. La etatea de<br />
46 ani fu trimis în misiuni în China<br />
la Wangko, unde a rămas până la<br />
1941, când muri la frumoasa vârstă<br />
de 8t ani. Chinezii îl numiră: Uao<br />
Su sheo-fu", adecă prietenul<br />
poporului.<br />
Căci de fapt acesta fu părintele<br />
Geoles. Cel mai iubitor prieten al poporului<br />
său nou, pentru care s'a jertfit<br />
până la capătul vieţii Parohia sa<br />
era foarte vastă. Avea nu mai puţin<br />
de 4000 suflete, întinse pa o rază<br />
extraordinar de vastă, aşa încât u-<br />
neori trebuia să facă până la 300<br />
km pentru a vizita câte un bolnav.<br />
Şi tot ăast drum îl făcea călare pe<br />
calul său cel alb, devenit proverbial<br />
Intre chinezi. Moartea sa a fost deplârsă<br />
de toţi, căci a fost părintele<br />
tuturor, (ivo).<br />
Glas de paznic neadormit.<br />
La începutul lui Iunie c, Preafer.<br />
Părinte Plus XII, primind în audienţă<br />
membrii Colegiului Cardinalilor aflători<br />
în Roma — erau de faţă 19 Purpuraţi<br />
— a rostit un cuvânt menit să<br />
aibă răsunet şi înafară de Vatican, în<br />
lumea cârmuitorilor de oştiri şi de popoare.<br />
A grăit Vicarul Domnului:<br />
„In momentul când se coc fructele<br />
amare ale falselor teorii vechi şi noui,<br />
înalta Noastră misiune Ne impune să<br />
apărăm şi să salvăm moştenirea spirituală<br />
a sfinţilor şi luminaţilor Noştri<br />
predecesori, şi să denunţăm cu hotârire,<br />
dar şi cu iubire, greşelile cari stau<br />
U
<strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 74<br />
la rădăcina atâtor nenorociri, pentru ca<br />
oamenii să se ferească de ele şi să<br />
reintre pe calea mântuirii.<br />
Clasul Nostru este glasul sentinelei<br />
neadormite, pusă de Dumnezeu să apere<br />
familia umană : în ajunul uriaşului conflict,<br />
glasul Nostru a fost strigătul izbucnit<br />
dintr'o inimă părintească, îngrozită<br />
şi sfâşiată de vedenia catastrofei<br />
iminente, dar acest strigăt se inspira<br />
dintr'o mare iubire pentru toate popoarele<br />
fără nici o deosebire, din iubirea<br />
lui Hristos care învinge totul şi care<br />
ne îndeamnă şi ne înflăcărează".<br />
După aceasta Sfântul Părinte a dat<br />
expresie durerii ce o simte inima sa<br />
iubitoare când se gândeşte Ja pătimirea<br />
cumplită a naţiunilor mici cari, prin situaţia<br />
lor geografică şi geopolitică, riscă<br />
să fie şi ele târîte de răsboiu, şi să<br />
vadă cum le este pustiită agoniseala,<br />
şi masacrată floarea tineretului şi a<br />
culturii, ba şi populaţia neluptătoare.<br />
Având cuvinte deosebit de calde pentru<br />
poporul polon, a continuat:<br />
„Ne rugăm Prea Curatei ca acest popor<br />
atât de crud lovit, şi alte popoare<br />
care împreună cu el au trebuit să<br />
soarbă potirul amărăciunii actstui război,<br />
să se bucure de un viitor potrivit<br />
cu aspiraţiile lor legitime şi cu mărimea<br />
jertfelor lor, într'o Europă reînoită<br />
pe baze creştine, şi într'o grupare<br />
de state care să nu mai fie expuse<br />
greşelilor şi rătăcirilor din trecut.<br />
Este dureros şi este de plâns — a<br />
spus mai departe Sf. Părinte să constatăm<br />
că adesea în cursul acestui răsboi<br />
judecata morală pronunţată asupra<br />
unor anumite acţiuni. în contrast cu<br />
dreptul şi cu legile umanităţii, a fost<br />
în funcţie de faptul că cel răspunzător<br />
face parte din una sau din cealaltă tabără,<br />
fără a se ţine seamă dacă aceste<br />
acţiuni sunt sau nu conforme cu normele<br />
dictate de Judecătorul cel veşnic.<br />
Pe de altă partei, aplicarea progresivă<br />
a mijloacelor de luptă care nu fac<br />
nicio deosebire între obiectivele militare<br />
şi cele nemilitare, precum şi violenţa<br />
tot mai mare a tehnice! de război,<br />
atrag atenţia asupra primejdiei pe<br />
care o cuprinde întrecerea tristă şi necruţătoare<br />
de atacuri şi de represalii,<br />
în paguba nu numai a fiecărui popor<br />
în parte, ci şi a întregei comunităţi a<br />
naţiunilor.<br />
Noi, cari dela începutul conflictului,<br />
am făcut tot ce ne-a stat în putinţă<br />
pentru a convinge pe beligeranţi să<br />
respecte legile umanităţii în războiul<br />
aerian, ne simţim datori, spre folosul<br />
tuturor, să-i mai îndemnăm încăodată<br />
să respecte aceste legi..."<br />
Facă Cel de sus ca acest cuvânt atât<br />
de luminat şi de binecuvântat, să nu<br />
fie glas în pustiu! (n).<br />
Pagubele<br />
din Italia.<br />
bombardamentelor<br />
Din informaţiile date de Vatican<br />
din Iunie şi până în Septemvrie din<br />
acest an au pierit în decursul bomba<br />
damentelor 1347 preoţi, călugări<br />
şi călugăriţe. Numai în oraşul Neapo 1<br />
au căzut victime 381 preoţi. Iar pagubele<br />
suferite de biserici şi mănăstiri<br />
sunt evaluate la cei puţin 10<br />
miliarde lire italiene, (ivo).<br />
Ajutoare neprecupeţite<br />
Vlădicia Blajului a luat fiinţă în semnul<br />
jertfirii de sine pentru binele veşnic<br />
şi vremelnic al credincioşilor români<br />
cari ascultă glasul său de învăţătură,<br />
printr'asta râvnindu-se şi binele<br />
neamului întreg. De aceea vlădicii<br />
Blajului, şi cei mai aleşi fii ai Bisericii<br />
române unite, preoţi şi mireni,<br />
au jertfit din greu spre scopuri culturale-naţionale,<br />
şi s'au îngrijit ca agoniseala<br />
lor să slujască aceiuiaş ideal şi<br />
dupăce ei vor trece pe tărîmurile unde<br />
a încetat durerea, întristarea şi suspinarea.<br />
Mărturie despre gândurile ce i-au<br />
stăpânit sunt fundaţiile rămase după ei,<br />
şi chivernisite de persoane din jurul<br />
vlădicului blăjan, respectându-se dorinţa<br />
marinimoşilor fundatori.<br />
Drept că, după operaţia reformei a-
Nr. 7-9 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ 499<br />
grare, şi între împrejurările actuale, venitele<br />
lăsămintelor fundaţionale fiind<br />
reduse simţitor, sunt cât se poate de<br />
modeste şi ajutoarele băneşti — stipendiile<br />
— ce pot fi date. Dar se dă<br />
şi aşa cât se_ poate. Şi sigur că sunt<br />
binevenite şi aceste danii ce se dau<br />
cu acelaş gând curat din care au pornit<br />
dela început. Suma ce s'a distribuit<br />
şi anul acesta trece de o jumătate milion<br />
de lei, având parte de aceşti bani<br />
curaţi, ucenici de meseriaşi, elevi şi<br />
eleve dela felurite licee, precum şi studenţi<br />
şi studente dela deosebite facultăţi<br />
universitare. Aşa s'au dat:<br />
Din fundaţiunea Alexandru Şterca<br />
Şuluţiu: 6 ajutoare de câte 12.000 lei.<br />
4 ajutoare de câte 9000 lei, 12 ajutoare<br />
de câte 6000 Iei, tinerilor cari studiază<br />
la facultăţile de litere, drept, medicină,<br />
ştiinţă politechnică, academii comerciale<br />
şi agricultura, 12 ajutoare de câte<br />
3000 lei elevilor de liceu din cursul<br />
superior, 16 ajutoare de câte 2000 lei,<br />
elevilor de liceu din cursul inferior. -<br />
Din fundaţiunea Vancea Casa Arhidiecezană:<br />
2 ajutonre de câte 6000 lei,<br />
tinerilor cari studiază la Universităţi,<br />
2 ajutoare de câte 4000 lei, tinerilor<br />
cari studiază la Academii, 10 ajutoare<br />
de câte 2000 lei, elevilor dela liceul<br />
„Sf Vasile" din Blaj, 16 ajutoare de<br />
câte 1200 lei, elevilor dela şcoala normală<br />
de băeţi din Blaj, 6 ajtoare de<br />
câte 2000 lei şi 2 de câte 3000 lei, elevelor<br />
cari studiază la şcolile secundara<br />
din Blaj, de preferinţă fiicelor de preoţi,<br />
şi 20 ajutoare de câte 1000 lei, ucenicilor<br />
de meserii. — Din fundaţiunea<br />
Vancea Alumnate: 10 ajutoare de câte<br />
1500 iei elevilor şi elevelor dela şcolile<br />
secundare din Blaj, alumni ai internatelor<br />
de pe lângă respectivele<br />
şcoli, de preferinţă consângenii fonda<br />
torului şi fii de preoţi. — Din fundaţiuuea<br />
Ion Micu Moldovanu: 5 ajutoare<br />
de câte 10.000 lei tinerilor dela<br />
Universităţi, 12 ajutoare de câte 2000<br />
lei elevilor de şcoli secundare de orice<br />
categorie.<br />
Din alte fundaţiuni s'au dat alte sume<br />
de ajutoare celor lipsiţi de ele. Multora<br />
li-s'au redus taxele şcolare la aşezămintele<br />
de învăţământ de sub ocrotirea<br />
vlădiciei blâjene. Şi dacă nu se<br />
va uita că la aceleaşi şcoli află scăpare<br />
şi scut peste 200 elevi refugiaţi,<br />
se va vedea că ctitoria lui Inochentie<br />
Micu, a lui Petru Pavel Aron şi a lui<br />
Grigore Maior, ţine şi astăzi la rânduiala<br />
ce i-a rămas dela cei de demult (n.)<br />
Misionarismul creştin<br />
în Egipt<br />
Parlamentul egiptean a luat în discuţie<br />
un proiect de lege prin care<br />
în viitor vor fi interzise toate activităţile<br />
misionare cu caracter creştin.<br />
Măsura pare a îi luată nu atât din<br />
cauză că misiunile creştine ar fi desvoltat<br />
şi o activitate politică dăunătoare<br />
statului, cât mai ales pentrucă<br />
ele păgubesc islamismul, religia<br />
oficială a Egiptului, în care se<br />
simte suflu nou de vieaţă. (ivo).<br />
Cursuri de cinematografie<br />
pentru misionari.<br />
Intre facultatea de Misionologie de<br />
pe lângă Universitatea Gregoriană<br />
din Roma şi organizaţia cinematografică<br />
italiană „Dai cero", a intervenit<br />
un acord, în virtutea căruia<br />
s'au iniţiat cursuri de cinematografie<br />
pentru misionari, la care pot participa<br />
toţi acei clerici care intenţionează<br />
să devină misionari. Scopul<br />
pe care-1 urmăresc aceste cursuri e<br />
evident: Să pregătească pe misionari<br />
să poată lua, în locurile unde vor<br />
merge, filme documentarii sau să filmeze<br />
vieaţă şi obiceiurile popoarelor<br />
priitre care îşi vor desvolta apostolia<br />
lor Cursurile acestea sunt de<br />
cea mai mare importanţă, dat fiind<br />
că misionarii catolici sunt răspândiţi<br />
pretutindeni, aşa încât ei vor putea<br />
filma cele mai pitoreşti regiuni şi<br />
cele mai interesante obiceiuri ale<br />
neamurilor, (ivo)<br />
U*
500 <strong>CULTURA</strong> CREŞTINĂ Nr. 7-9<br />
Prăbuşire cu urmări<br />
S'a întâmplat şi ceeace, mai întâiu,<br />
Ducele Benito Mussolini însuşi, apoi .<br />
lumea cealaltă a tovarăşilor de idei,<br />
n'ar fi crezut niciodată a fi cu putinţă:<br />
Ducele a fost îmbrâncit brutal dela putere.<br />
Drama aceasta s'a petrecut în 25<br />
Iulie c. Şi anume aşa:<br />
După o şedinţă destul de agitată a<br />
Marelui Consiliu Fascist, Ducele, întovărăşit<br />
de un mic roănunchiu de oameni<br />
din garda sa personală, s'a dus cu<br />
maşina la reşedinţa privată a regelui,<br />
cu care a avut o întrevedere de aproape<br />
două ceasuri. Suveranul, pe cum se<br />
părea, a ascultat toată vremea cu încordată<br />
luare aminte pe preşedintele<br />
consiliului de miniştri, care-i cerea depline<br />
puteri pentru a interveni cu asprime<br />
împotriva actelor de sabotaj ce<br />
slăbeau puterea de luptă a forţelor armate<br />
italiene, şi pentru a sancţiona anumite<br />
laşităţi şi purtări neomenoase a<br />
ofiţerimii superioare dovedite, mai ales<br />
în luptele jalnice din Sicilia. Când a<br />
gătat ce avea de spus şi de cerut, Ragele<br />
i-a răspuns calm, limpede şi hotărît:<br />
„Trebue să vă spun că succesorul<br />
d voastre la preşedinţia consiliului<br />
de miniştri este ales şi că, în mod virtual,<br />
şi-a început chiar funcţiunea. Este<br />
Mareşalul Badoglio. Puneţi-vă la dispoziţia<br />
lui".<br />
Ieşind din vila Savo : a, pe când cobora<br />
ultimele trepte ale scării dela intrare,<br />
nu şi-a mai găsit automobilul<br />
căci, în vremece dânsul era la Rege,<br />
maşina şi oamenii săi fuseseră îndepărtaţi<br />
dela Intrarea vilei şi îndrumaţi<br />
să aştepte pe o alee învecinată. Obişnuit<br />
să porunciască şi să-i fie executate<br />
numai decât şi prompt ordinele,<br />
a poruncit şi acum, aspru, personalului<br />
de serviciu al Casei Regale: „Spuneţi<br />
să mi-se aducă automobilul!" Dar în<br />
acea clipită un colonel de carabinieri,<br />
înconjurat de mai mulţi ofiteii, i-a stat<br />
în faţă şi i-a declarat: „Excelenţă, am<br />
ordin să Vă arestez. Vă rog să Vă urcaţi<br />
în acest automobil". Şi când Mussolini<br />
a încercat să se împotrivească, a<br />
fost, pur şi simplu, brutalizat, legat fedeleş,<br />
şi aruncat într'un automobil de<br />
ambulanţă, ca să fie dus la casarma<br />
carabinierilor din Piazza del Popolo.<br />
Deacolo apoi, cum scriu gazetele, a<br />
fost transportat, sub escortă, în fortul<br />
Eraschi de lângă Roma, ca şi de aci<br />
să fie dus în ostrovul Bonsa din Golful<br />
Gaeta. De unde iarăşi e sigur că<br />
va fi purtat pela alte porţi nedorite de<br />
fostul Duce, atât de plin de sine pe<br />
vremea dictatului de pomină dela Viena.<br />
— Qualis mutatio rerum!<br />
Cea dintâiu urmare a căderii Ducelui<br />
a fost venirea la cârmă a Mareşalului<br />
Badoglio şi desfiinţarea partidului fascist.<br />
Celelalte vor urma. Şi e de prevăzut<br />
că odată cu prăbuşirea Ducelui,<br />
mai ales după desasirele militare înregistrate<br />
de armata italiană, aruncată în<br />
vâltoarea răsboiului de cel îmbrâncit<br />
acum dela putere, Italia intră pe cale<br />
de vifore şi de sfâşieri fatale. Cel de<br />
sus aibă în grija sa această ţară soră<br />
mai mare a cărei tragedie cumplită în<br />
capitularea deja fapt împlinit, învederează<br />
înc'odată adevăruri mari şi crude.<br />
Deocamdată încrestăm unul singur:<br />
Violenta non durant. (n.)<br />
Străzi din Roma care poartă<br />
nume de misionari italieni.<br />
Autoriăţile italiene au luat măsuri<br />
ca patru străzi din Roma să poarte<br />
nume de misionari italieni. Toţi patru<br />
misionari sunt din cinul capucinilor,<br />
lată numele lor: Petru de Mazzara<br />
(1849-1551), Antonie de Gaeta (1617<br />
1682, Alexandru de Varazza (1840—<br />
1913) şi Camillo de Albino (1871-<br />
1924). Acesta din urmă a fost episcop<br />
tn Eritreia, unde a clădit catedrala<br />
din Asmara. Iată o ţară care-şi ştie<br />
preţui oamenii săi mari! {iuo).
BIBLIOGRAFIE<br />
Dr. GHEORGHE I. MOISESCU: Catolicismul în Moldova până la<br />
sfârşitul veacului XIV. Bucureşti, Tip. Cărţilor Bisericeşti, 1942, în<br />
8", 149, [150] p.<br />
Păr. diacon Dr. Gheorghe I. Moisescu,<br />
redactorul revistei «Biserica ortodoxă<br />
română", a publicat o istorie a<br />
catolicismului mo'dovan până pe la<br />
1400. In introducere ne spune că spre<br />
a face această lucrare a avut burse în<br />
Polonia şi în Grecia. Se vede că a trebuit<br />
să cerceteze mult, până să scrie<br />
lucrarea pe care o prezentăm. Mai declară<br />
în introducere că e obiectiv. Tot<br />
în introducere prezintă şi bibliografia<br />
critică a chestiunei.<br />
Ne surprinde faptul că nici aici, nici<br />
în bibliografia dela sfârşit, nu citează<br />
„Istoria bisericească" a lui Petru Maior.<br />
Savantul filolog şi istoric ardelean are<br />
mai multe capitole despre episcopiile<br />
catolice din Moldova. Spune că Episcopia<br />
din Şiret s'a întemeiat pentru<br />
Românii convertiţi la catolicism dela<br />
ortodoxie. O problemă atât de importantă<br />
nu merită nici măcar să fie menţionată<br />
de un istoric bisericesc? Pomeneşte<br />
cronica lui Şincai, dar nu vrea<br />
nici să audă de cea mai veche istorie<br />
a bisericii româneşti, în care sunt atâtea<br />
lucruri importante. La pagina XIII<br />
în 11 rânduri aruncă la coş „broşurile"<br />
cercetătorilor franciscani Dominic Neculăeş<br />
şi Iosif Petru M. Pal. Lucrarea<br />
Păr. Pal: „Originea catolicilor din Moldova<br />
şi franciscanii păstorii lor de veacuri"<br />
(Săboani. 1942), are 264 de pag.<br />
în octav mare. Cred, pentru oricine<br />
afară de C. Păr. Diacon Moisescu, a-<br />
ceasta se numeşte carte (ca să nu zică<br />
că e carte nu pomeneşte ediţia din<br />
1942, ci numai partea I, tipărită în 1941)-<br />
Aruncă la coş cărţile celor doi franciscani<br />
fiindcă ti văd în franciscani „pe<br />
apostolii latinităţii bisericii româneşti" şi<br />
combat „concepţia greşită cumcă românul<br />
nu poate fi decât de religie ortodoxă".<br />
Dar despre franciscani vorbesc<br />
tot aşa: D. Karnabatt'), Măria<br />
!<br />
Theodorian-Carada ), poligrafia Centenarul<br />
al Vll-a al Sfântului Francisc<br />
de Assisi, etc. Oare nu merita nici o<br />
atenţie o „eroare" atât de răspândită?<br />
Cum să explica faptul că misionarii<br />
franciscani tipăreau în secolul al XVII-a<br />
cărţi româneşti cu caractere latine şi<br />
în rapoartele misionare vorbesc despre<br />
latinitatea carpatică?<br />
In ce priveşte a doua acuză, s'ar putea<br />
spune multe a ) Au fost, sunt şi vor<br />
fi multe milioane de buni români cari<br />
n'au fost, nu sunt şi nu vor fi ortodoxi.<br />
Dl N. Crainic, păşind pe urmele lui<br />
Nae Ionescu, susţine că Românul e în<br />
mod necesar ortodox, dar găseşte totuş<br />
că cel mai expresiv poet al sufletului<br />
românesc e greco-catolicul Gh.<br />
Coşbuc, fiul preotului Sebastian Coş-<br />
') In „Sfântul Francisc de Assisi şi<br />
spiritul franciscan". Săboani, Serafica.<br />
') „Papa". Iaşi Presa bună.<br />
a<br />
) Vezi: Ana Jurgea-Negrdeşii. Români<br />
şi ortodocşi. — Iosif Frollo: Românism<br />
şi catolicism, şi multele articole<br />
— studii din „Cultura Creştină" dela<br />
Blaf.
502 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> Nr. 7-9<br />
bnc din Hordou (numit Coşbuc, după<br />
numele poetului). „Deşteaptă-te Române"<br />
e scris de poetul greco-catolic<br />
Andreiu Mureşanu. Nu continuăm, căci<br />
e inadmisibil să se pună problema în<br />
felul acesta.<br />
Mai spune Păr. diacon Moisescu, că<br />
„Ocolirea izvoarelor istorice precum şi<br />
lipsa de metodă critică, fac să ne scutească<br />
de folosirea acestor două broşuri"<br />
(p. XIII—XIV). Dacă izvoarele<br />
citate de cei doi autori nu sunt „istorice",<br />
nici o bună parte a izvoarelor<br />
Păr. diacon Moisescu nu sunt „istorice",<br />
căci şi Cucernicia Sa le citează.<br />
Istoriografia ungurească e citată sumar.<br />
Lipsesc lucrări cari se pot găsi la<br />
orice bibliotecă cu drept de depozit<br />
legal (fiind tipărite în tară), cum ar fi<br />
ale dlui Andrei Veress şi ale fostului<br />
profesor Arpqd Bitay dela Seminarul<br />
din Alba Iulia. Lipsesc şi alte lucrări<br />
ungureşti, dupăcum lipseşte şi un studiu<br />
latin: Hierarchia latina Orientts,<br />
din Orlentalia Christiana. Trecând dela<br />
bibliografie la lucrarea propriu zisă,<br />
constatăm că e o cronologizare şi o<br />
sistematizare a datelor dispersate, adunate<br />
cu multă hărnicie.<br />
Autorul face sforţări mari spre a<br />
scoate cumva că ceice se converteau la<br />
catolicism o făceau din motive pur materiale<br />
(oare ce avantaje materiale are<br />
un catolic într'o ţară necatoIică?K Scrie<br />
pagini întregi, emite toate ipotezele<br />
spre a arăta că Laţcu-Vodă şi alţii nu<br />
erau catolici în adevăratul înţeles al<br />
cuvântului.<br />
Când a plecat la drum, autorul a promis<br />
că va fi fofrte obiectiv, dar încetul<br />
s'a transformat din istoric în. apologet<br />
al ortodoxismului.<br />
La p. 80 (nota 1) afirmă că atunci<br />
când se făcea o trecere la catolicism,<br />
se schimba şi numele şi chiar se boteza<br />
a doua oară. De când sunt miturile<br />
argumente istorice doctorale ? De<br />
ce nu citează cazuri de acestea, ca să<br />
ştie lumea? Se schimbă 'numele când<br />
se face călugăr, dar nu când e primit<br />
un ortodox în Biserica catolică.<br />
Despre catolicismul moldov?n pregăteşte<br />
o lucrare mai mare dl. Grigorie<br />
Pascu, filolog şi istoric literar. Dat fiind<br />
că G. Pascu nu e cleric (şi deci nu<br />
are intenţii apologetice), ne place să<br />
credem că va da o operă ştiinţifică de<br />
adevărată valoare.<br />
Iosif E. Naghiuî<br />
VASILE SCURTU: Cercetări folclorice în Ugocea Românească.<br />
(Extras din Anuarul Arhivei de folklor N. VI. al Academiei Române)<br />
Bucureşti 1942.<br />
Cunoaşterea cât mai temeinică şi mai<br />
dreaptă a vieţii poporului reprezintă<br />
nu numai un obiectiv ştiinţific, dar şi<br />
unul naţional, Căci numai pornind dela<br />
realitate poţi să aduci, atunci când e<br />
cazul, corectivele necesare. Lucrarea<br />
dlui V. Scurtu atinge cu prisosinţă<br />
ambele aceste ţeluri. Profesor de 1. română<br />
într'un oraş dela extremitatea vestică<br />
a ţării, încă sub trecătoare stăpânire<br />
străină, dl. V. Scurtu nu s'a mulţumit<br />
numai cu activitatea de pe catedră,<br />
oricât de frumoasă ar fi aceasta, ci a<br />
ţinut să desfăşoare şi o rodnică activitate<br />
culturală peste limitele Şcoalei,<br />
în parte concretizată în lucrări tipărite.<br />
Şi rodnicia acestei activităţi a fost prilejuită<br />
în mod special de faptul că nu<br />
s'a pierdut în probleme abstracte de o<br />
valoare generală îndoielnică, ci a scrutat<br />
cu scrupulozitate şi interes ştiinţific<br />
probleme concrete de ordin local sau<br />
regional, desgropând din bezna uitării<br />
figuri importante [Petru Bran studiul<br />
istoric literar Satu Mare 1939,) sau a-<br />
runcând lumini asupra unor chestiuni<br />
de un interes deosebit. (Probleme naţionale<br />
la graniţa de Vest, Bucureşti<br />
1947).<br />
Lucrarea de care ne ocupăm, Cer-
Nr. 8-9 <strong>CULTURA</strong> <strong>CREŞTINA</strong> 5â3<br />
cetări folklorice în Ugocea Românească,<br />
aduce o deosebit de preţioasă<br />
contribuţie în ce priveşte cunoaşterea<br />
vieţii poporului nostru. Cuprinde rezultarul<br />
unor cercetări temeinice, făcute<br />
într'o regiune neglijată pân' acum de<br />
folkloriştii noştri, cercetări pornite dintr'o<br />
„datorie de conştiinţă faţă de neamul<br />
nostru" şi duse la îndeplinire cu perfecta<br />
competenţă a omului stăpân pe<br />
toate mijloacele de investigaţie ca şi<br />
pe problemele urmărite. Lucrarea prezintă<br />
deci o importanţă multiplă. In a-<br />
fară de faptul că atacă un teren pân'-<br />
acum neexplorat, punând în lumină<br />
întregul complex al vieţii ţărăneşti din<br />
acea regiune, îmbină într'un mod<br />
fericit imperativele ştiinţifice ale deplinei<br />
obiectivităţi cu comandamentele<br />
dreptăţii româneşti. Dar... nici că se<br />
putea în alt chip! Adevărul nu poate<br />
fi decât îngemănat cu permanenţele<br />
drepturilor noastre. Acestea răsar natural<br />
din realitate ca bradul la munte<br />
şi stejarul la şes. Iată câteva dovezi<br />
din cartea dlui V. Scurtu: „Satele româneşti<br />
de astăzi din Ugocea [...] apar<br />
foarte curând în documente; de pildă:<br />
Qherţa Mare la 1351, Gherţa mică 1393,<br />
Batarciu 1378, Comlăuşa 1378, Turţ 1385.<br />
Ele figurează dela început ca „possessiones<br />
valachales" şi trăiesc cu cnejii<br />
şi voievozi în frunte, după acelaş „jus<br />
valachicum" pe care-1 întâlnim şi în<br />
comitatele vecine [...]<br />
„De prin veacul al Vll-lea încoace,<br />
în scriptele ungureşti ţinutul se numeşte<br />
„Olâhsâg", spre deosebire de<br />
„Oroszsâg" care designa satele ruteneşti<br />
de peste "l isa. In documentele<br />
vechi însă şi aceste sate de peste Tisa<br />
figurează tot ca „valachales". Rutenii<br />
care coborau dinspre Nord cu ocupaţii<br />
asemănătoare, s'au aşezat în cadrele<br />
şi după normele aceluiaşi „jus valachicum".<br />
(pag. 4)<br />
Şi dovedeşte dl. Scurtu nu numai că<br />
„cei mai vechi locuitori ai Ugocei sunt<br />
Români", dar că ei în vechime au fost<br />
mult mai numeroşi. Că populaţia unor<br />
sate locuite acum de străini „a fost românească,<br />
se poate constata din nume<br />
de familie: Olâh, Stoica, Cojan, Vida,<br />
Daraban, Diacon, etc." (pag. 9).<br />
Am desprins aceste rânduri, atât de<br />
semnificative pentru vremurile de azi,<br />
din bogatul studiu care premerge colecţia<br />
propriuzisă. Ne-a dat în acesta<br />
autorul o informaţie completă asupra<br />
regiunii şi a oamenilor, având patru<br />
mari capitole: 1. „Ţara şi oamenii,<br />
2. Folklorul, 3. Graiul, şi 4. Obiceiurie.<br />
Astfel nimic nu scapă privirii agere<br />
a cercetătorului, care nu s'a mulţumit<br />
numai să culeagă şi să publice diferite<br />
creaţii populare, cum obişnuiesc diverşi<br />
amatori, ci variata producţie culeasă<br />
de: doine, strigături, colinde, tradiţii,<br />
poyeşti, legende, ghicitori, bocete, descântece,<br />
etc... este studiată cu perfecta<br />
competenţă a specialistului în<br />
materie, analizată în toate aspectele<br />
ei şi încadrată în ansamblul îolklorului<br />
românesc. Este deci cartea dlui V.<br />
Scurtu o lucrare riguros ştiinţifică, nu<br />
însă sufocată de formule rigide, ci străbătută<br />
de un vibrant suflu de vieaţă,<br />
desprins din larga simpatie cu care<br />
autorul învăluie materialul prezentat.<br />
Dionis<br />
Popa
Dela Administraţia<br />
revistei<br />
Am primit cu mulţumită şi evităm următoarele sume pentru abonamente<br />
şi suprasolviri marinimoase :<br />
Pe anul 1942: 1000 lei: Esc. Sa Dr. Ioan Bălan; Lugoj.<br />
3000 lei: Ludovica Marian: Chişinău.<br />
1100 lei: Ion I, Mureşan: Zlatna,<br />
1000 lei: Ioan Aldea: Ocna Mureş.<br />
Câte 600 lei: Bucureşti: Dr. Sever Albini, — Tărnăveni: Alex. Maior-<br />
Câte 500 lei: Alba-Iulia Lipoveni: parohia; Blaj: Dr. Iustin Nestor, —<br />
Braşov: Dr. Aron Suciu, Flaviu Şuluţiu, Dr. Eugen Sâmpetreanu, — Bucureşti:<br />
Dr. Victor Boeriu, — Buhuşi: Dr. Vasile Pasca, - Câmpia-Turzii: — Ascaniu<br />
Munteanu, — Ceica: Petru Anca, — Câmpulungul Mold.: Dr. Vasile Vertan,—<br />
Deva: Măria Franţescu, Galaţi: parohia catolică, — Lugoj: Ioan Ploscariu, —<br />
Râchiţeni: Pr. Anton Petz, — Roman: Ionel Deacu, — Timişoara: Nerva L.<br />
Popa. — Toteşti: of. parohial, — Turda: A!ex. Chicinaşiu, — Zlatna: Traian<br />
Popa. — Câte 400 lei: Alba-Iulia: Petru German, — Arad: Titus Trifu, Beiuş:<br />
Dr. Iuliu Hirţea, — Biaj; Aug. Ciceovean, —Cipâu: Otilia Mişca,— Chisindia:<br />
Aug. Herlo, Florea Mihuţ, —Izgar: parohia, — Oraviţa: Petru Deceanu,<br />
— Piatra-Neamţ: Gh. T. Kirileanu, — Porcola: Iosif Dejeu, Totişti: Mănăstirea<br />
S. I. — 250 Ici: Rusăneştli de sus: Ioan Pop, — 200 lei: Corneşti: Pompei<br />
Demian.<br />
Pe 1942 -43 : 800 lei: Lipova: Dr. Ioan Cadariu. — 500 lei: Turnu Severin:<br />
Simeon Felecan.<br />
Pe 1941-43: 1200 lei: Zlatna: Dr. Alex. Fărcăşanu.<br />
Pe 1942: Câte 500 lei: Alba-Iulia: Dr. Ioan Colbazi, - Bocşa Montană:<br />
Dr. Zacheui Mâţu Bucureşti: Aurel Călugăru, - Dumbrăveni: Dr. Alexandru<br />
Vamoşiu, — Mediaş: Ioan Bot, Octavian Bloşiu, Emil Mureşan, Dr. Aurel Şiara,<br />
— Sibiu: Dr. Gheorghe Păcurariu, Dr. Pompiliu Simonetti, Dr. Alex. Bărbat,<br />
Vasile Hoza, Aurel Bianu, Teodor Raica, Dr. Gheorghe Balota, Dr. Ieronim Stoichiţă,<br />
— Sighişoara: Dr. Aurel Deacu, Eugen Zehan, Dr. Victor Stoian, Dr. Vasile<br />
Ciura. — Turda: Dr. Constantin Hada, Iacob Trif, Dr. Coriolan Rusu. — Câte<br />
400 lei: Alba-Iulia: Dr. Gregoriu German, — Abuş: parohia rom.-cat, — Bucureşti:<br />
Gheorghe Horvâth,— Brezoiu: of. parohial, — Dumbrăveni: Sept.<br />
Costea, Ioan V. Bitea, — Mediaş: Ioan Biriş, Ioan Galea, Nic. Mihaiu, Gheorghe<br />
Popa, — Galaţi: of. parohial, — Sibiu: Dionisiu Marcu, Nic. Gherghel, Gheorghe<br />
Gherghel, — Sighişoara: Viorica Dobre, Gavril Rusu, — Turda: Gheorghe Ţarină,<br />
Simeon Popa, — 360 lei: Şanoviţa: of. parohial, — 250 lei: Sibiu: Ioan<br />
Bădila. — Câte 200 lei: Alba-Iulia: Petru Roşea, Ioan Mărginean, Dr. Gheorghe<br />
Buda, — Bocşa-moniană: Ing. Teodor Suciu, Ilie Cristea, Ioan Cosma, Ioan<br />
Gerasim.