Malpraxisul medical - "Gr.T. Popa" Iasi
Malpraxisul medical - "Gr.T. Popa" Iasi
Malpraxisul medical - "Gr.T. Popa" Iasi
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
CAP. IV IMPLICATII: CONTEXT, EZITARI, LIMITE.<br />
Cele mai multe acuzaţii de malpraxis <strong>medical</strong> iau naştere atunci când pacientul<br />
căruia i-au fost furnizate respectivele servicii <strong>medical</strong>e consideră nesatisfăcător, dintrun<br />
motiv sau altul, rezultatul final obţinut. Însă sursele posibile ale insatisfacţiei sale<br />
pot fi tot atât de diferite şi variate precum sunt şi persoanele implicate în actul <strong>medical</strong><br />
– ca subiecţi activi sau pasivi. Adevărul este că practica <strong>medical</strong>ă lucrează cu un<br />
număr infinit de variabile, care, la fel, pot determina nenumărate rezultate. Marea<br />
majoritate a tratamentelor sunt încununate de succes; având în vedere constantul<br />
progres tehnologic, medicina devine pe zi ce trece mai mult ştiinţă decât artă. Cu toate<br />
acestea, apar şi situaţii în care cadrele <strong>medical</strong>e interpretează eronat anumite date, sau<br />
dau dovadă de mai puţină pricepere în efectuarea actului <strong>medical</strong>, sau în care<br />
pacientul interpretează rezultatul obţinut ca fiind categoric sub aşteptările sale, iar în<br />
aceste situaţii există temeiul pentru invocarea răspunderii <strong>medical</strong>e.<br />
Odată cu dobândirea dreptului de a profesa, medicul depune jurământul lui<br />
Hippokrates – în formularea sa modernă, aşa cum a fost acesta adoptat de Asociaţia<br />
Medicală Mondială în cadrul Declaraţiei de la Geneva din 1975.<br />
Mai mult, unul dintre principiile de bază ale profesiunii <strong>medical</strong>e este<br />
„primum non nocere “ (înainte de toate să nu vătămăm – first do not harm).<br />
În acest context, se pune problema cum va fi tras la răspundere un medic care,<br />
în exercitarea profesiei nu numai că nu acţionează conform principiilor hipocratice,<br />
dar mai şi vatămă pe cel care, în virtutea rolului sau social, îl respectă şi îi cere<br />
ajutorul.<br />
În soluţionarea acestei probleme plecam de la obligaţiile ce incumbă cadrului<br />
<strong>medical</strong>: acestea au o dublă natură – etică şi juridică. Astfel, modelul de conduită<br />
<strong>medical</strong>ă este trasat atât de Codul de deontologie <strong>medical</strong>ă, cât şi de legile în vigoare,<br />
specifice (Legea nr. 95/2006 privind reforma in domeniul sanatatii, Legea drepturilor<br />
pacientului nr. 46/2003, Ordinul nr. 916/2006 privind aprobarea Normelor de<br />
supraveghere, prevenire si control al infectiilor nosocomiale in unitatile sanitare,<br />
Norma metodologica de aplicare a titlului XV „Raspunderea civila a personalului<br />
<strong>medical</strong> si a furnizorului de produse si servicii <strong>medical</strong>e, sanitare si farmaceutice” din<br />
Legea nr. 95/2006 privind reforma in domeniul sanatatii, etc.) sau de drept comun<br />
(Codul civil, Codul penal).<br />
În stabilirea răspunderii cadrului <strong>medical</strong>, este unanim acceptată teza<br />
răspunderii bazată pe greseala, cu efecte pozitive atât din perspectiva medicului, care<br />
nu devine un inhibat din punct de vedere profesional, terorizat fiind de obsesia<br />
răspunderii, cât şi din perspectiva pacientului, care va fi expus doar unor riscuri cât<br />
mai rare şi minore. Raspunderea obiectiva – „strict liability” – incidenta chiar si in<br />
absenta dovedirii vreunei forme de vinovatie, este exceptia, ca de altfel si posibilitatea<br />
raspunderii in absenta demonstrarii cu claritate a legaturii de cauzalitate intre fapta si<br />
rezultatul prejudiciabil, atunci cand „lucrurile vorbesc de la sine” – „res ipsa<br />
loquitur”.<br />
Doctrina şi practica sunt constante în precizarea şi solicitarea condiţiilor de<br />
existenţă în privinţa cazurilor de malpraxis <strong>medical</strong>.<br />
Obligaţia profesională a medicului este considerată a fi în primul rând una de<br />
diligenţă; el trebuie să exercite o îngrijire normală, rezonabilă, pe care ar exercita-o şi<br />
alt medic cu pregătirea şi experienţa sa, în condiţiile date. Astfel, grija rezonabilă a<br />
medicului este apreciată prin prisma circumstanţelor în care a acţionat.<br />
Standardele terapeutice – conform legislaţiei române în vigoare – sunt cele<br />
stabilite prin ghidurile de practică în specialitatea respectivă, aprobate la nivel<br />
22