Almanah Bisericesc 2012 (format PDF) - Episcopia Giurgiului
Almanah Bisericesc 2012 (format PDF) - Episcopia Giurgiului
Almanah Bisericesc 2012 (format PDF) - Episcopia Giurgiului
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
almanah<br />
bisericesc<br />
Tipărit cu binecuvântarea<br />
Preasfinţitului Părinte<br />
†AMBROZIE<br />
Episcopul <strong>Giurgiului</strong><br />
EDITURA EPISCOPIEI GIURGIULUI
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
PREAFERICITUL PÅRINTE<br />
† DANIEL<br />
PATRIARHUL BISERICII ORTODOXE ROMÂNE
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
PREASFINºITUL PÅRINTE<br />
† AMBROZIE<br />
EPISCOPUL GIURGIULUI
SFÂNTUL MARE MUCENIC GHEORGHE<br />
OCROTITORUL EPISCOPIEI GIURGIULUI
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
CUVÂNT ÎNAINTE<br />
Societatea contemporană a impus o intensificare fără precedent<br />
a misiunii Bisericii. Noile paradigme culturale, militantismul<br />
anti-religios, formele diluate de spiritualitate<br />
care optează pentru o imagine depersonalizată a sentimentului religios,<br />
toate acestea impun o reacţie promptă din partea Bisericii. Pe lângă<br />
acestea, criza economică prin care trece întreaga lume post-modernă,<br />
pune în evidenţă încă o dată rolul pe care comunitatea eclezială îl<br />
are în soluţionarea acestui impas. Nu este vorba de formularea de noi<br />
teorii sau principii de etică socială, ci de acţiune concretă, practică în<br />
sprijinul tuturor celor aflaţi în impas.<br />
Mai mult ca niciodată, Biserica se preocupă astăzi de consolidarea<br />
unei infrastructuri misionare solide, desăvârşit ancorată în Tradiţia<br />
Scripturii şi a Părinţilor, şi coerent racordată la schimbările şi cerinţele<br />
contemporaneităţii. Astfel, în spaţiul teologic academic, dar şi la nivel<br />
pastoral, a început să se impună tot mai mult ideea lucrării pastoralmisionare.<br />
Corelând studiul riguros cu activitatea în mijlocul comunităţii,<br />
Biserica încearcă să ofere o alternativă viabilă la activismul pseudo-social,<br />
tot mai prezent în spaţiul public. Misiunea actuală a Bisericii<br />
este mai mult decât o încercare de îngemănare a teoriei cu practica,<br />
5
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
propunându-şi să contureze o lucrare plină de responsabilitate, în care<br />
dinamismul pastoral şi rigoarea cercetării să ofere împreună soluţii în<br />
faţa provocărilor actuale.<br />
În acest dinamism al pastoraţiei, cuvântul scris îşi are locul său<br />
binemeritat. Deşi cartea începe să fie înlocuită încetul cu încetul cu<br />
e-book-ul, scrisoarea a pierdut deja definitiv terenul în faţa e-mailului,<br />
iar arta conversaţiei se reduce la chat-urile lapidare, cu prietenii<br />
virtuali de pe reţelele de socializare. Faptele cu adevărat importante<br />
însă îşi păstrează încă opţiunea de a fi consemnate cu ajutorul cernelii<br />
şi al hârtiei. Pentru literatura teologică actuală, profunzimea gândirii<br />
şi a analizei îşi menţine încă preeminenţa în faţa formulelor lapidare,<br />
acut şi adesea absurd schematizate în formule ce ne trimit într-o lume<br />
în care articularea şi scrierea corectă a cuvintelor nu par să fi existat<br />
vreodată.<br />
Această atitudine poate părea excesiv conservatoare în ochii celor<br />
obişnuiţi cu textele scurte, acide, pline de aluzii şi pretinse subtilităţi,<br />
cu care ne-au obişnuit publicaţiile de consum. Atunci când Biserica încearcă<br />
să se racordeze la spaţiul on-line, atitudinea unui larg areal al<br />
zonei media este la fel de contrariată, clamând, paradoxal, necesitatea<br />
păstrării unei poziţii conservatoare (a se citi anti-tehnice) faţă de tot<br />
ceea ce înseamnă comunicare prin intermediul internetului. Criticii<br />
uită însă că Biserica nu îşi propune să câştige notorietate în lumea virtuală,<br />
ci preferă să rămână permanent ancorată într-o realitate în care<br />
persoana umană nu şi-a pierdut încă abilitatea de a vorbi, de a comunica<br />
şi de a menţine comuniunea dialogului.<br />
Fără îndoială, literatura teologică îşi păstrează încă valoarea şi îşi<br />
demonstrează necesitatea direct proporţional cu intensificarea secularizării<br />
societăţii contemporane. Pe lângă vechile structuri de compoziţie<br />
şi de stil, au apărut noi elemente care să poată face faţă extraordinarului<br />
flux de informaţii pe care le primim în fiecare zi. Astfel,<br />
a luat naştere presa creştină ca parte integrală a literaturii teologice,<br />
prin intermediul căreia se urmăreşte pe de-o parte corecta informare<br />
şi mai ales comuniune în duhul Bisericii, iar pe de alta crearea unui cadru<br />
care să permită permanenta racordare a vieţii şi activităţii ecleziale<br />
6
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
la spaţiul civic. Din această categorie fac parte, pe lângă publicaţiile<br />
consacrate ale genului, precum revistele sau ziarele şi almanahurile<br />
bisericeşti.<br />
Rostul lor s-a schimbat covârşitor de la primele apariţii, în primele<br />
decenii ale secolului al XX-lea şi până astăzi. Structura lor a devenit tot<br />
mai complexă, prezentând în imagini şi cuvinte activitatea bisericească.<br />
Eficienţa lor a fost în mod evident sesizată de toţi cei preocupaţi de<br />
viaţa Bisericii, astfel că la ora actuală majoritatea eparhiilor din cadrul<br />
Patriarhiei Române editează anual o astfel de publicaţie. Mai mult decât<br />
atât, almanahul bisericesc a devenit un punct de reper al activităţii<br />
culturale eparhiale şi, nu de puţine ori, chiar un instrument de lucru<br />
pentru preoţi.<br />
<strong>Almanah</strong>ul Episcopiei <strong>Giurgiului</strong>, ajuns la a VI-a ediţie, s-a supus<br />
de la început rigorilor tiparului, încercând să răspundă în permanenţă<br />
întrebărilor, preocupărilor şi nevoilor cititorilor săi. Început în 2007,<br />
cuprinsul său s-a îmbogăţit permanent, găzduind teme tot mai variate<br />
şi personalităţi academice sau publice cu notorietate. Pe lângă prestigiul<br />
câştigat, <strong>Almanah</strong>ul Episcopiei <strong>Giurgiului</strong>, reuşeşte să promoveze<br />
activitatea pastoral-misionară şi social-culturală desfăşurată în cuprinsul<br />
eparhiei. De asemenea, în deplină consonanţă cu proiectele şi<br />
acţiunile Patriarhiei Române, <strong>Almanah</strong>ul bisericesc prezintă în permanenţă<br />
activităţile de anvergură, precum proiectele catehetice „Hristos<br />
împărtăşit copiilor” şi „Alege Şcoala!”sau lucrările de construcţie ale<br />
Catedralei Mântuirii Neamului. Un loc aparte în cuprinsul său îl ocupă<br />
şi studiile dedicate temei teologice şi pastorale a acestui an: Taina<br />
Sfântului Maslu şi îngrijirea bolnavilor. Pe lângă articolele cu conţinut<br />
strict teologic, apar în premieră consideraţii de ordin pastoral, realizate<br />
în urma interpretării datelor statistice privind rolul Sfântului Maslu<br />
în viaţa credincioşilor. Nu lipsesc nici articolele interesante despre subiecte<br />
la zi, precum relaţia teologie – ştiinţă, sau cele legate de istoria<br />
bisericească locală.<br />
Pe lângă obiectivul declarat al comunicării eficiente, <strong>Almanah</strong>ul<br />
eparhial îşi propune realizarea unei continuităţi durabile în ceea ce<br />
priveşte promovarea celor care contribuie la intensificarea lucrării<br />
7
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
culturale şi misionare a Bisericii. Fără această continuitate, orice publicaţie<br />
riscă să devină lipsită de transparenţă şi actualitate, sfârşind<br />
lamentabil în uitare. Cuvântul scris poate schimba opinii divergente,<br />
reprezintă un instrument de temut în dreptul la replică, însă atunci<br />
când este aşternut pe hârtie cu responsabilitatea zidirii sufleteşti, el<br />
devine slovă de viaţă dătătoare, înveşnicindu-se în inimile celor care-l<br />
citesc şi-l asumă.<br />
Avem nădejdea că în aceste pagini fiecare cititor va afla o sămânţă<br />
roditoare din ogorul Bisericii în care să se regăsească, devenind astfel<br />
vestitor al Adevărului într-o lume care are atât de mare nevoie de El.<br />
Mulţumim de asemenea tuturor celor care s-au ostenit la editarea şi<br />
tipărirea acestei ediţii a <strong>Almanah</strong>ului Episcopiei <strong>Giurgiului</strong>.<br />
† AMBROZIE,<br />
EPISCOPUL GIURGIULUI<br />
8
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Pastorație și misiune<br />
PASTORAŢIE<br />
ŞI MISIUNE<br />
9
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Pastorală la Învierea Domnului<br />
ÎNVIEREA LUI HRISTOS,<br />
ÎNNOIREA VIEŢII NOASTRE<br />
† A M B R O Z I E<br />
DIN MILA LUI DUMNEZEU,<br />
EPISCOP AL GIURGIULUI<br />
Iubitului nostru cler, cinului monahal şi drept-credincioşilor creştini, har<br />
şi pace de la Dumnezeu, iar de la Noi arhierească binecuvântare!<br />
„Precum Hristos a înviat din morţi prin slava Tatălui, aşa să umblăm şi<br />
noi întru înnoirea vieţii”<br />
Iubiţii mei fii duhovniceşti,<br />
10<br />
(Romani 6, 4)<br />
După ce am străbătut calea binecuvântată a Postului, a sosit vremea<br />
să prăznuim iarăşi ziua cea mare şi sfântă a Învierii Domnului<br />
şi Mântuitorului nostru Iisus Hristos. Mare şi sfântă este<br />
ziua aceasta în care Mântuitorul a întărit cu fapta adevărul despre fiinţa
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
şi lucrarea Sa dumnezeiască, înviind a treia zi, după Scripturi. Stăpâniţi<br />
de această încredinţare, sărbătorim an de an Paştile cele sfinte, din care<br />
ne împărtăşim cu apa cea vie a dreptei credinţe, ,,nu din piatră seacă,<br />
ci din izvorul nestricăciunii”. Astfel, ne reînnoim neîncetat viaţa cu osârdia<br />
noastră creştinească, mărturisind astfel mai deplin, că ,,propovăduirea<br />
noastră nu este zadarnică şi nici credinţa voastră deşartă” (I Cor. 15,<br />
14), pentru că ,,Paştile cele Sfinţite” ce ni s-au arătat astăzi, Paştile Hristos<br />
Mântuitorul, sunt Paştile credincioşilor, precum ne îndeamnă să cântăm<br />
sfânta noastră Biserică în aceste luminoase zile.<br />
Iubiţi părinţi slujitori ai sfintelor altare şi fraţi creştini,<br />
Cu bucurie sfântă, vin în faţa inimii şi minţii voastre şi aduc, prin glasul<br />
Bisericii, vestea cea bună a biruinţei asupra morţii, a biruinţei luminii<br />
asupra întunericului. Suntem în miez de noapte în faţa Sfintelor altare purtând<br />
în mâini lumânări aprinse, ce răspândesc lumină pe chipurile noastre<br />
şi în jurul nostru. Noaptea este adâncă, întunericul dens, dar lumânarea pe<br />
care o purtăm are puterea să străbată bezna din jur, să micşoreze sau chiar<br />
să îndepărteze întunericul nopţii. Acesta este şi sensul Sfintelor Paşti: Învierea<br />
Domnului Hristos din morţi este lumina care pătrunde până în locurile<br />
cele mai întunecate ale fiinţei umane, redându-i puterea renaşterii de<br />
la moarte la viaţă. Hristos Cel înviat coboară până în cele mai de jos ale iadului<br />
din sufletul omenesc şi alungă de aici moartea, întunericul păcatului<br />
şi bezna deznădejdii. ,,Pogorâtu-Te-ai în cele mai de jos ale pământului şi<br />
ai sfărâmat încuietorile cele veşnice, care ţineau pe cei legaţi, Hristoase”<br />
spune cântarea Bisericii din noaptea de Paşti. Pogorându-Se până la iadul<br />
care domină sufletele multor pământeni, Hristos le aduce acestora vestea<br />
cea mare a depăşirii stării de iad în care se află.<br />
Iată pentru ce noi, creştinii, considerăm Învierea drept inima şi sufletul<br />
credinţei noastre. În acest context, avem datoria de a fi martori, apărători<br />
şi mărturisitori ai Învierii lui Hristos, ai propriei noastre învieri şi ai înnoirii<br />
a tot ceea ce există. Viaţa umană în general este o tensiune continuă între<br />
lumină şi întuneric, între viaţă şi moarte, între frumuseţe şi ,,urâciunea<br />
pustiirii”, între adevăr şi minciună. Existenţa umană este precum această<br />
clipă: pe de o parte, un ocean de întuneric, pe de altă parte, lumina Învierii<br />
pe care o purtăm în mâini şi, nădăjduim, că şi în suflete. Într-adevăr,<br />
există multă lumină şi viaţă autentică în lume. Oriunde întâlneşti o mamă<br />
cu pruncul în pântece sau un tată cu fiul său în braţe, acolo este un izvor<br />
11
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
nesecat de lumină şi de viaţă. Clipa în care cineva zâmbeşte sincer, vorbeşte<br />
fără vicleşug, oferă cuiva o floare sau o pâine este o clipă de lumină, o clipă<br />
de viaţă în adevăratul sens al cuvântului. Omul aflat în stare de rugăciune,<br />
omul care are puterea îngenuncherii la Spovedanie, cel care descoperă<br />
drumul către Sfântul Potir, omul care îl iubeşte pe vrăjmaşul său, omul<br />
care este cuprins de adevărul că fără Hristos nu poate face nimic bun şi<br />
frumos, un astfel de om este izvor de lumină şi viaţă revărsată peste lume.<br />
În acelaşi timp, în lume există mult întuneric şi din ce în ce mai multă<br />
moarte. Da, moartea pune stăpânire pe tot mai multe suflete care, deşi<br />
pretind că sunt vii, în realitate sunt dominate întru totul de moarte. Atât<br />
sufletul uman văzut ca persoană aparte, cât şi tendinţele generale ale societăţii<br />
actuale arată, la o analiză onestă, că spiritul morţii pătrunde tot<br />
mai adânc şi cucereşte tot mai multă lume. Omul este gol pe dinăuntru din<br />
cauza păcatului.<br />
Din nefericire, aşa cum constata vrednicul de pomenire, Mitropolitul<br />
Bartolomeu al Clujului, Iuda nu e doar personajul unui anume moment<br />
istoric, ci şi un personaj al istoriei de după el, multiplicat peste tot, la scară<br />
planetară, în ipostaza sărutării care ascunde trădarea. Printre noi, cei<br />
care beneficiem de civilizaţie, de cultură, de progres tehnologic, de libertate,<br />
de bunurile pământului şi de harurile cerului, printre noi se instaurează,<br />
încetul cu încetul, un duh perfid care răstoarnă valorile şi perverteşte<br />
limbajul. Anormalul devine normal, viciul devine virtute, minciuna<br />
devine adevăr, furtul inteligent devine profesie onorabilă, sodomia se<br />
cheamă ,,orientare comportamentală”; cuvinte nobile precum prietenie,<br />
prieten, prietenă se degradează în conotaţii dubioase, pervertirea tineretului<br />
se intitulează program de sănătate antiSIDA, destrămarea familiei<br />
se numeşte planificare familială, crimele ingineriei genetice se fac în numele<br />
vindecărilor miraculoase, prostituţia se legitimează prin libertatea<br />
femeii de a face ce vrea cu propriul ei trup, proxenetismul se reclamă de<br />
meditaţia transcendentală, sărăcirea spiritului devine globalizare, invadarea<br />
unei ţări se cheamă război preventiv, terorismul îsi reclamă valenţe<br />
divine, înfeudarea economică se numeşte credit bancar şi multe altele1 .<br />
Iubiţii mei,<br />
În faţa unei asemenea situaţii în care logica morţii încearcă să înăbuşe<br />
cultura vieţii şi a iubirii, Biserica este chemată să acorde o atenţie deosebită<br />
12
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Aspecte din timpul lucrărilor Adunării Naţionale Bisericeşti<br />
desfăşurate în Aula Magna „Teoctist Patriarhul” din Palatul<br />
Patriarhiei – 15 februarie, 2011<br />
13
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
familei creştine, apărând valoarea acesteia ca viaţă binecuvântată de Dumnezeu,<br />
în scopul dobândirii mântuirii şi a vieţii veşnice. Astfel, noi trebuie<br />
să apărăm şi să cultivăm sfinţenia căsătoriei, solidaritatea dintre membrii<br />
familiei – soţ şi soţie, părinţi şi copii, fraţi şi surori, solidaritatea între familii<br />
şi să le considerăm ca daruri ale lui Dumnezeu pe care se cuvine să<br />
le preţuim2 .<br />
De aceea, în această scrisoare pastorală, aş dori să Vă pun la inimă cu<br />
deosebire importanţa familiei creştine - factor esenţial de educaţie în<br />
societatea contemporană - mai ales că anul 2011 a fost declarat de Sfântul<br />
Sinod, la propunerea Preafericitului Părinte Patriarh Daniel, Anul omagial<br />
al Sfântului Botez şi al Sfintei Cununii în Patriarhia Română.<br />
Este foarte important pentru noi faptul că purtăm numele de creştini,<br />
numele lui Hristos, că suntem binecuvântaţi de Preasfânta Treime în numele<br />
Căreia ne-am botezat şi avem binecuvântare de la Mântuitorul Iisus<br />
Hristos Care S-a botezat la Iordan şi Care a participat împreună cu Maica<br />
Domnului şi ucenicii Săi la nunta din Cana Galileii, săvârşind acolo prima<br />
Sa minune şi anume, transformarea apei în vin ca binecuvântare a iubirii<br />
dintre soţ şi soţie şi ca semn al faptului că prin familie noi ne înălţăm duhovniceşte<br />
şi învăţăm iubirea unei familii mai mari, şi anume: Biserica lui<br />
Hristos, Biserica Preasfintei Treimi.<br />
Întreaga viaţă a creştinului înseamnă punerea în lucrare a harului şi a<br />
darurilor primite prin Botez în viaţa bisericească pe care o va duce de acum<br />
înainte.Sfântul Vasile reamintea adesea ascultătorilor săi că acela care este<br />
botezat cu botezul Evangheliei, se îndatorează să trăiască potrivit evangheliei.<br />
Botezul este naştere din nouşi început de viaţă nouă pentru omul credincios,<br />
luminare a sufletului şi a trupului prin har. 3<br />
Familia este cununa creaţiei, dar şi locul sau mediul în care omul începe<br />
să înţeleagă taina iubirii părinteşti a lui Dumnezeu. Reliefând rolul<br />
familiei creştine ca fiind baza comunităţii eclesiale, Sfântul Apostol Pavel<br />
vorbeşte în Epistola către Efeseni despre legătura tainică dintre familie şi<br />
viaţa Bisericii. Astfel, comparând cele două realităţi ale existenţei umane în<br />
Hristos, Apostolul neamurilor spune: ,,Taina aceasta” – a unirii bărbatului<br />
cu femeia într-un trup, după porunca lui Dumnezeu – ,,mare este; iar<br />
eu zic în Hristos şi în Biserică” (Efeseni 5, 32). Numai aşa trebuie înţeleasă<br />
şi cultivată legătura sfântă care există între taina familiei şi viaţa Bisericii,<br />
ca trăire în comuniune. Dacă în limbajul comun, familia este definită, nu<br />
fără oarecare dreptate, ,,celula de bază a societăţii”, potrivit învăţăturii<br />
14
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
creştine familia trebuie văzută ca o ,,icoană a Bisericii”, sau ,,biserica de<br />
acasă”.<br />
Familia biblică are la bază unirea bărbatului cu femeia prin actul căsătoriei.<br />
Din cauza lipsei unui corespondent pe măsura lui, omul era singur,<br />
iar singurătatea îl făcea nefericit. În acest scop, Dumnezeu a hotărât să-i<br />
facă un ajutor. Potrivit referatului biblic, Dumnezeu a creat din Adam pe<br />
femeie. În limba ebraică, în care a fost scris textul Sfintei Scripturi, femeii<br />
i se spune işa, iar bărbatului iş, ceea ce arată originea ei din bărbat, conformă<br />
pentru ceea ce vor constitui împreună – familia, dar şi faptul că bărbatul<br />
se defineşte ca atare, bărbat, numai în dialog, numai stând faţă-n faţă<br />
cu femeia, în comuniune cu aceasta.<br />
Mântuitorul Hristos reafirmă originea dumnezeiască a însoţirii bărbatului<br />
cu femeia, citând referatul creaţiei, adică istorisirea facerii omului de<br />
către Dumnezeu (Facere 2, 18-24). Fariseii îl întreabă pe Mântuitorul dacă<br />
este bine ca bărbatul să lase pe soţia sa pentru orice motiv. Mântuitorul le<br />
răspunde, trimiţându-i la legea scrisă, pe care fariseii o cunoşteau foarte<br />
bine: ,,N-aţi citit că Cel ce i-a făcut de la început i-a făcut bărbat şi femeie?<br />
Şi a zis: Pentru aceea va lăsa omul pe tatăl său şi pe mama sa şi se<br />
va lipi de femeia sa şi vor fi amândoi un trup. Aşa încât nu mai sunt doi,<br />
ci un trup. Deci, ce a împreunat Dumnezeu, omul să nu despartă” (Matei<br />
19, 4-6). Însoţirea bărbatului cu femeia este întemeiată prin actul creaţiei.<br />
Mântuitorul Însuşi invocă temeiul creaţiei pentru a arăta originea dumnezeiască<br />
a însoţirii bărbatului cu femeia.<br />
În ceea ce priveşte calitatea şi conţinutul însoţirii bărbatului cu femeia,<br />
aceasta nu poate fi asemănată cu nimic altceva, pentru că nu este o simplă<br />
însoţire, ci este unire. Sfântul Ioan Gură de Aur surprinde foarte bine<br />
această caracteristică a căsniciei: ,,Căci n-o aduce numai pe femeie alături<br />
de bărbat, ci-i porunceşte să lase pe tatăl şi pe mama ei; şi nici nu legiuieşte<br />
ca bărbatul să vină numai la femeia sa, ci să se lipească de ea; iar prin<br />
acest cuvânt arată că unirea este de nedesfăcut. Apoi nici nu se mărgineşte<br />
numai la atâta, ci cere ca unirea lor să fie şi mai strânsă, căci spune: Vor fi<br />
amândoi un trup!” 4 .<br />
O frescă din catedrala Sfântului Calist al Romei (martirizat în anul 222)<br />
îl reprezintă pe bărbat cu mâna întinsă asupra ofrandei, celebrând Euharistia;<br />
în spatele său se roagă femeia cu mâinile încrucişate... Este o reprezentare<br />
cât se poate de elocventă a familiei ca biserică. Iar pentru ca o<br />
15
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
familie să se împlinească spiritual şi material, trebuie să respecte câteva<br />
principii de bază ale vieţii creştine, între care amintim următoarele:<br />
a) În familia creştină trebuie să se reflecte iubirea intra-trinitară<br />
dumnezeiască. Atmosfera vieţii familiale este optimă atunci când iubirea<br />
dintre membrii ei imită iubirea dumnezeiască dintre Persoanele Sfintei<br />
Treimi. Propriu-zis, familia creştină trebuie văzută ca o icoană a iubirii lui<br />
Dumnezeu pe pământ: tatăl şi mama să-şi îndrepte toată iubirea asupra<br />
copilului (copiilor); tatăl şi copilul (copiii) asupra mamei; mama şi copilul<br />
(copiii) asupra tatălui. Iar acolo unde, din felurite motive, soţii nu au copii<br />
naturali, ei pot să înfieze, să crească şi să educe orfani, întrucât există nenumăraţi<br />
astfel de copii care au nevoie de ocrotirea unui mediu familial.<br />
Aşa au înţeles să făcă şi unii dintre clericii noştri slujitori la parohiile Sf.<br />
Gheorghe – Giurgiu, Daia şi Gorneni, care au adoptat copilaşi din centrele<br />
de plasament.<br />
b) Familia trebuie să se caracterizeze prin însuşiri precum: unitatea,<br />
trăinicia, sfinţenia şi egalitatea dintre soţi. Ce frumoasă analogie făcea un<br />
vrednic slujitor al Bisericii, într-o carte de sfaturi către tinerii căsătoriţi,<br />
intitulată sugestiv Hristos în familie: „Familia este cea dintâi împărăţie:<br />
legea ei de viaţă este iubirea, hotarul ei este fidelitatea, pavăza ei este rugăciunea,<br />
iar prinţii şi prinţesele ei sunt copiii...” 5 .<br />
c) Familia trebuie să-şi propună, ca scopuri prioritare, ajutorul reciproc<br />
între membrii ei, atât din punct de vedere material, pentru traiul zilnic,<br />
cât şi spiritual, în vederea mântuirii şi înmulţirii neamului omenesc<br />
(naşterea, dar şi educarea copiilor).<br />
d) În familie, întotdeauna trebuie să aibă întâietate valorile religioase,<br />
potrivit cuvintelor Mântuitorului: ,,Căutaţi mai întâi împărăţia lui<br />
Dumnezeu şi dreptatea lui, şi toate acestea se vor adăuga vouă” (Matei<br />
6, 33). Copiii trebuie învăţaţi să se poarte ca oameni duhovniceşti, să gândească,<br />
să vorbească şi să se manifeste duhovniceşte. Moştenirea cea mai<br />
preţioasă pe care o lăsăm copiilor noştri constă nu în cele materiale, ci în<br />
cele de ordin spiritual. Sfântul Ioan Gură de Aur s-a remarcat şi în acest capitol<br />
de pedagogie creştină într-un mod cu totul deosebit. Iată, bunăoară,<br />
una dintre concluziile rostite de Sfântul Părinte în acest context: ,,În consecinţă,<br />
de voieşti să laşi bogăţie multă copiilor tăi, lasă-le lor purtarea de<br />
grijă a lui Dumnezeu... Deci să nu căutăm aceasta: cum să lăsăm bogaţi<br />
pe copii, ci cum să-i lăsăm îmbunătăţiţi. Că de vor avea nădejdile lor la<br />
bogăţie, de nimic alt nu vor purta grija, ca cei ce pot să acopere răutatea<br />
16
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
năravurilor cu mulţimea banilor. Iar de se vor vedea pe dânşii că sunt<br />
lipsiţi de mângâierea cea de acolo, toate vor face ca prin fapta bună să<br />
afle sărăciei multă mângâiere. Deci nu le lăsa lor bogăţie, ca să le laşi<br />
fapta bună...Că aceasta cu adevărat este cea mai mare avuţie, aceasta<br />
este bogăţia cea nespusă şi necheltuită, care în toate zilele mai multă face<br />
avuţia. Că nimic nu este întocmai ca fapta bună, nimic nu este mai tare<br />
decât aceasta. Chiar decât împărăţia şi purtarea de coroană. Că la ce-i<br />
poate folosi coroana şi porfira, dacă este vândut de trândăvirea şi nebăgarea<br />
de seamă?... ” 6 .<br />
e) Să-i formăm pe copii pentru o ascultare liberă şi plină de convingere.<br />
Părinţii trebuie să menţină un permanent echilibru între măsurile restrictive<br />
şi acordarea libertăţilor, cu scopul de a le stimula copiilor un bun<br />
autocontrol asupra libertăţii, în sensul vieţuirii în adevăr, iubire şi dreptate.<br />
Comunicarea dintre părinţi şi copii, conţinutul şi calitatea ei constituie,<br />
de altfel, una dintre ,,cheile” educaţiei creştine reuşite7 .<br />
Iubiţii mei fii duhovniceşti,<br />
Când vorbesc despre familie, mă gândesc şi la familia preotului, mai<br />
ales la rolul covârşitor pe care aceasta trebuie sa îl aibă în slujirea credincioşilor.<br />
Astăzi, îndeosebi, când se vorbeşte tot mai mult de recursul la<br />
modele, familiile au nevoie de un sprijin moral vizibil, la îndemâna lor, iar<br />
familia preotului poate să fie, realmente, ca ,,puţinul aluat care dospeşte<br />
toată frământătura” (I Corinteni 5, 6). Casa preotului este o casă cu pereţii<br />
,,de sticlă”, spune un vechi proverb. În acelaşi timp, o casă la dispoziţia<br />
tuturor celor care au nevoie de sfat, mângâiere, sprijin moral sau material.<br />
Având pereţii ,,de sticlă” şi uşa gata oricând a fi deschisă, în ea se vede totul:<br />
dacă preotul împlineşte ceea ce propovăduieşte la biserică şi dacă soţia<br />
sa şi copiii se comportă, la rândul lor, ca membrii ai familiei preoţeşti.<br />
Familia preotului este prima familie misionară a parohiei. Vor urma şi celelalte<br />
familii de credincioşi, cărora Biserica le încredinţează misiunea de<br />
a înmulţi darul primit, mai întâi prin grija pentru ei înşişi, pentru proprii<br />
copii şi familiile pe care aceştia şi le vor întemeia. 8 Aşadar, înţelegerea familiei<br />
restrânse a preotului se poate face doar în contextul mai larg al responsabilităţilor<br />
faţă de familia parohială, iar preotul poate fi un păstor cu<br />
autoritate, numai dacă este ascultat şi în familia sa, cu viaţă bine rânduită,<br />
,,bărbat al unei singure femei, bun chivernisitor în casa lui, având copii<br />
ascultători, cu toată bunăcuviinţa” (I Timotei 3, 2-3).<br />
17
Dreptmăritori creştini,<br />
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Sărbătorile pascale sunt, aşa cum am văzut zugrăvit în frumoasele cântări<br />
ale Învierii, o superbă celebrare a biruinţei vieţii asupra morţii, a luminii<br />
asupra întunericului, a nestricăciunii asupra stricăciunii, toate fiind<br />
menite să ne aducă la viaţă şi să ne reamintească de faptul că, cel puţin în<br />
această perioadă, putem fi mai buni la inimă, mai frumoşi în gândire şi mai<br />
curaţi la suflet. Din păcate, există printre noi creştini care sărbătoresc Sfintele<br />
Paşti fără Hristos, într-o amăgire continuă, prin depărtarea de Biserică,<br />
rugându-se în ascuns în false „paraclise” amenajate în garaje sau case<br />
particulare de către oameni răzvrătiţi şi certaţi cu rânduiala bisericească.<br />
Alţii, înţeleg să sărbătorească Învierea Domnului în mod necuviincios,<br />
într-o atmosferă condimentată cu narcotice vaporoase, straie impudice şi<br />
aburi etilici. Nimic alarmant, dacă o astfel de petrecere nu s-ar contura ca<br />
mod de viaţă al unora dintre tinerii noştri de azi, fără nicio apărare legiuită<br />
într-un mediu din ce în ce mai agresiv şi mai degradant.<br />
Ca unii care nu doar ne declarăm creştini, ci suntem membri ai Bisericii<br />
celei vii a lui Hristos, trebuie să avem o mare responsabilitate şi faţă<br />
de copiii neamului nostru, faţă de familie, faţă de felul cum se desfăşoară<br />
viaţa ei şi faţă de creşterea morală a tinerilor, care vor pregăti şi vor înălţa<br />
societatea.<br />
De aceea, reactivarea catehezei parohiale reprezintă pentru noi un imperativ<br />
şi, în acest context, programele catehetice dezvoltate în întreaga<br />
Patriarhie Română -,,Hristos împărtăşit copiilor”, „Alege Şcoala” precum<br />
şi cele derulate la nivelul episcopiei noastre prin Centrul pentru Copii şi<br />
Tineret „Sf. Ioan Valahul”, sunt un mod complementar de lucru în misiunea<br />
noastră de a transmite copiilor, încă de la cele mai fragede vârste, învăţăturile<br />
evanghelice, ajutându-i astfel să ajungă maturitatea în credinţă.<br />
Pornind de la premisa că Pământul este opera lui Dumnezeu, suntem<br />
de acord şi încurajăm activităţile ecologice, la care tinerii noştrii participă<br />
cu mult drag având convingerea că ele nu propun altceva decât refacerea<br />
şi menţinerea pământului în toată puritatea, frumuseţea şi rodnicia lui.<br />
Nu am auzit însă de un curent împotriva poluării sufletelor tinere,<br />
sistematic agresate de libertinajul mediatic care le cultivă gustul pentru<br />
vulgaritate, violenţă şi desfrâu. Or, gustul viciat devine mentalitate, iar<br />
mentalitatea deviată răstoarnă valorile, consfinţind anormalitatea drept<br />
normalitate, în interiorul unei libertăţi prost înţelese şi rău folosite. Cum<br />
18
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
am înţeles-o noi? Libertatea de a nu mai respecta regulile, libertatea de<br />
a devasta, libertinajul, libertatea mass-mediei fără deontologie profesională<br />
de a cultiva calomnia şi asasinatul moral prin fabricarea, la comandă,<br />
a unor emisiuni, reportaje şi filmări cu camera ascunsă, care „prin<br />
atitudinea lor pătimaşă lipsită de obiectivitate şi de profesionalism, îşi<br />
arată, de fapt, reaua intenţie prin prezentarea trunchiată şi tendenţioasă<br />
a informaţiilor cu scopul vădit de a discredita Biserica şi slujitorii ei”. 9<br />
Libertatea tinerilor de a-şi sfida părinţii, libertatea mamelor de a-şi ucide<br />
pruncii, libertatea patronilor de a-şi umilii angajaţii, libertatea insului de a<br />
crede că poate oricând să facă ce vrea… Nu este liber cel care poate să facă<br />
şi să spună ce vrea, ci este liber cel care spune şi face ceea ce trebuie şi ceea<br />
ce este cuviincios.<br />
Din nefericire pentru multe familii, cel care ar trebui să fie primul responsabil,<br />
se transformă adesea în agresor sau devine cauza unor suferinţe<br />
şi neîmpliniri dezastruoase pentru membrii casei sale. Aceşti oameni, adesea<br />
stăpâniţi de multe patimi, au o nevoie enomă de noi, slujitorii bisericii<br />
şi de Dumneavoastră. După cum aceeaşi nevoie o au mamele şi copiii victimele<br />
violenţei conjugale, pe care noi i-am aşezat printre priorităţile misionare<br />
ale Eparhiei <strong>Giurgiului</strong>, prin înfiinţarea celor două centre sociale - cel<br />
de la Letca Nouă şi cel de la Slobozia de Giurgiu.<br />
În ultima vreme, observăm că dispoziţiile legislative au simplificat divorţul<br />
şi că desfacerea căsătoriei dintre cei doi soţi se poate realiza inadmisibil<br />
de repede la oficiile de stare civilă din cadrul primăriilor. Trebuie doar<br />
să completezi o cerere şi o ,,declaraţie de stăruinţă”.<br />
La prima vedere, în virtutea democraţiei, ar părea că este un lucru benefic<br />
în condiţiile de astăzi, când timpul este foarte preţios pentru fiecare,<br />
toţi încercând să ocolim pe cât se poate birocraţia costisitoare. Însă aici<br />
intervine o capcană, pentru că în felul acesta gradul de divorţuri va spori,<br />
diminuându-se încetul cu încetul, importanţa familiei, cea mai veche şi,<br />
totodată, cea mai puternică instituţie umană, cunună a creaţiei şi expresie<br />
a iubirii şi comuniunii proniatoare a lui Dumnezeu.<br />
Iubiţi părinţi şi fii ai Bisericii noastre strămoşeşti,<br />
Prin binecuvântarea lui Dumnezeu, Care, în planul Său pentru lume,<br />
pe toate le orânduieşte după a Sa voie şi veşnică ştiinţă, V-a încredinţat<br />
sfânta misiune de educare, modelare şi pregătire pentru viaţă a tinerelor<br />
19
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
vlăstare. Părinteşte Vă îndemn, în acest ceas de praznic, să păstraţi unitatea<br />
şi sfinţenia familiei, să puneţi în sufletele curate şi nevinovate ale copiilor<br />
învăţăturile sfinte, bune şi folositoare. Insuflaţi-le respectul pentru<br />
viaţa proprie şi a semenilor şi determinaţi-i să se simtă responsabili faţă<br />
de întreaga creaţie. Deschideţi-le inimile ca să-L primească pe Hristos –<br />
Domnul Vieţii. Înrădăcinaţi în ei creştineştile valori morale şi spirituale<br />
ale neamului nostru. Istoria ne-a dovedit cu prisosinţă că izvorul dăinuirii<br />
noastre a fost Hristos şi Biserica Sa, întemeiată de El pe vatra noastră străbună.<br />
Iar prezentul ne arată că nu poate exista o schimbare reală şi profundă<br />
a societăţii, fără schimbarea omului lăuntric. Zadarnic curăţim pământul<br />
dacă-l vom lăsa populat cu oameni deformaţi şi mutilaţi sufleteşte.<br />
Vă rog, părinţilor, ocrotiţi-vă copiii! Este vorba de viitorul nostru ca neam<br />
şi de dăinuirea noastră peste generaţii!<br />
De aceea, cu părintească dragoste, Vă pun la inimă aceste sfinte gânduri<br />
şi mă alătur bucuriilor pe care le trăiţi în aceste preafrumoase zile pascale.<br />
Păstraţi cu statornicie tradiţiile româneşti moştenite şi ,,păziţi unitatea<br />
Duhului întru legătura păcii” (Efeseni 4, 3), iar lumina Sfintei Învieri<br />
va străluci în viaţa şi familiile tuturor. Avându-Vă necontenit în dragostea<br />
şi inima mea, rog pe Mântuitorul Hristos Cel înviat să reverse peste Voi<br />
bucurie, pace, sănătate şi fericire. Îmbrăţişându-Vă părinteşte pe toţi, Vă<br />
întâmpin cu creştineasca vestire:<br />
HRISTOS A ÎNVIAT !<br />
† A M B R O Z I E<br />
EPISCOPUL GIURGIULUI<br />
20
Note<br />
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
1 † Bartolomeu, Arhiepiscopul Vadului, Feleacului şi Clujului, Scrisoare Pastorală la praznicul<br />
Învierii Domnului, în rev. ,,Renaşterea”, nr. 4/2005, p. 2.<br />
2 † DANIEL, Patriarhul Bisericii Ortodoxe Române, Familia creştină - ,,Biserica de acasă”,<br />
în vol. Bucuria nunţii binecuvântate. Cateheze pentru familia creştină, Editura Cuvântul<br />
Vieţii a Mitropoliei Munteniei şi Dobrogei, Bucureşti, 2011, p.6.<br />
3 Sf. Vasile cel Mare, Despre Botez, Ed. Institutului Biblic şi de Misiune Ortodoxă, Bucureşti,<br />
2010, p. 9.<br />
4 Sf. Ioan Gură de Aur, Omilii la Matei, Ed. Institutului Biblic şi de Misiune Ortodoxă,<br />
Bucureşti, 1994, p. 717.<br />
5 Ep. Vasile Coman, Hristos în familie, Braşov, 1945, p.135.<br />
6 Sfântul Ioan Gură de Aur, Cuvânt pentru ce fel de clironomii trebuie să lăsăm copiilor<br />
noştri, în vol. Puţul şi împărţire de grâu, Editura Buna Vestire, Bacău, 1995, p. 428-429.<br />
7 Pr. prof. dr. Vasile Gordon, Introducere în Catehetica Ortodoxă, Editura Sofi a, Bucureşti,<br />
2003, p. 142-143.<br />
8 † AMBROZIE Sinaitul, Familia astăzi în Cronica Romanului, nr. 5-6 (ianuariedecembrie)/2001,<br />
p. 12.<br />
9 A se vedea comunicatul de presă Averea Bisericii – coşmar pentru Televiziunea Română –<br />
www.basilica.ro<br />
21
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Preasfinţitul Părinte Ambrozie, Episcopul <strong>Giurgiului</strong>, prezent<br />
alături de Patriarhul României şi de un sobor de ierarhi, membri ai<br />
Sfântului Sinod, la Sfânta Liturghie şi la slujba de înmormântare a<br />
Mitropolitului Bartolomeu Anania – Catedrala Mitropolitană din<br />
Cluj, 2 februarie 2011<br />
22
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Pastorală la<br />
Naşterea Domnului<br />
† A M B R O Z I E,<br />
DIN MILA LUI DUMNEZEU,<br />
EPISCOP AL GIURGIULUI<br />
Iubitului nostru cler, cinului monahal şi drept-credincioşilor creştini,<br />
har şi pace de la Dumnezeu, iar de la Noi arhierească binecuvântare!<br />
,,Iată, vă binevestesc vouă bucurie mare, care va fi<br />
pentru tot poporul, că vi S-a născut azi Mântuitor, în cetatea<br />
Iubiţii mei fii duhovniceşti,<br />
lui David, Care este Hristos Domnul”. (Luca II, 10-11)<br />
Praznicul de astăzi ne cheamă din nou către peştera Betleemului,<br />
unde în noaptea sfântă ,,a răsărit lumii lumina cunoştinţei”.<br />
Cu nespusă bucurie duhovnicească primim această preaslăvită<br />
sărbătoare în sufletele şi în casele noastre şi cu evlavie alergăm la<br />
sfintele slujbe din biserici, pentru a-L preamări pe Hristos Domnul, ,,Soarele<br />
dreptăţii”.<br />
Nimic nu ar putea să bucure mai mult sufletul omului de astăzi, care<br />
trăieşte în vârtejul unei vieţi atât de zbuciumate, decât gândul că prin minunea<br />
ce s-a săvârşit în peştera Betleemului, Dumnezeu a trimis pe Unul<br />
Născut Fiul Său ca lumineze în lumea, să o împace, să o cureţe de păcat şi<br />
23
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
să o mântuiască. De aceea, astăzi, când Hristos Domnul, la praznicul Naşterii<br />
Sale, bate la poarta inimilor noastre, trebuie să-l primim cu credinţă<br />
şi cu dragoste, gândindu-ne la cuvântul Sfintei Scripturi care zice: ,,Întru<br />
nimeni altul nu este mântuirea, decât în Hristos Domnul, căci nu este sub<br />
cer niciun alt nume, dat între oameni, în care trebuie să ne mântuim noi”<br />
(Faptele Apostolilor IV, 12).<br />
Preacucernici şi Preacuvioşi Părinţi,<br />
Cuvioase Maici şi Iubiţi Credincioşi,<br />
Iată-ne din nou în faţa slăvitei peşteri din Betleem spre a sărbători Naşterea<br />
Domnului, aducând închinăciunea noastră Pruncului Iisus şi Preacuratei<br />
Sale Maici. Lumina lină a acestei seri şi doxologiile cetelor îngereşti,<br />
care aşează strălucire veşnică pe icoana naşterii, străbat şi pătrund adânc<br />
inima şi mintea fiecăruia dintre noi. În faţa acestor frumuseţi, mai aproape<br />
de credinţa şi de năzuinţele noastre creştine, devenim vestitorii faptului<br />
dumnezeiesc împlinit acum aproape două mii de ani, la porţile micului<br />
oraş Betleem. Devenim aievea colindători neobosiţi spre a purta la uşa<br />
cugetelor credincioase ecoul mântuitoarelor adevăruri descrise în Sfânta<br />
Scriptură, ca de un singur condei, de către proorocii Vechiului Testament,<br />
aleşii lui Dumnezeu.<br />
Întruparea Fiului lui Dumnzeu este o taină pe care mintea omenească<br />
nu o poate pătrunde. Sfântul Apostol Pavel se minunează de această nouă<br />
descoperire a lui Dumnezeu în lume, pe care o numeşte ,,marea taină a<br />
dreptei credinţe” (I Timotei III, 16), iar vechile cântări bisericeşti înfăţişează<br />
deopotrivă Naşterea Mântuitorului ca pe o ,,taină străină”, ,,mare şi<br />
preaslăvită minune”.<br />
Într-adevăr, taină străină şi preamărită este Naşterea Domnului, căci<br />
prin ea, Cel nevăzut se face văzut, Cel necuprins de ceruri, în peşteră se<br />
cuprinde, Cel fără de margini, în scutece se înfaşă, Cel ce stă pe scaun de<br />
heruvimi, stă culcat în peşteră săracă, Fiul lui Dumnezeu, fiul Fecioarei<br />
se face, Cel înconjurat de slava dumnezeiască ia chipul robului, pentru a<br />
fi mai aproape de noi. În faţa acestei taine, pe care se cuvine să o primim<br />
prin credinţă, ne plecăm şi noi cu smerenie şi rostim împreună cu Sfântul<br />
Apostol Pavel: ,,O, adâncul bogăţiei şi al înţelepciunii şi al cunoştinţei lui<br />
Dumnezeu! Cât de cu neputinţă de cercetat sunt hotărârile Lui şi cât de cu<br />
neputinţă de aflat urmele căilor Lui” (Romani XI, 33).<br />
24
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Dumnezeu nu ne-a lăsat în întuneric. După trecerea ,,vremurilor neştiinţei”,<br />
El ne-a făcut cunoscută taina voinţei Sale prin trimiterea Fiului în<br />
lume, pentru mântuirea noastră. Ce praznic ,,este mai vesel decât acesta<br />
– se întreabă Sfântul Grigorie de Nyssa – în care Soarele dreptăţii, risipind<br />
întunericul viclean al diavolului, străluceşte cu firea prin însăşi firea<br />
noastră, zi în care cel căzut se ridică, cel aflat în război e dus la împăcare,<br />
cel izgonit e readus, zi în care cel căzut de la viaţă revine la viaţă, cel robit<br />
îşi reia vrednicia împărătească, cel ferecat cu legăturile morţii aleargă iarăşi<br />
cu uşurinţă către patria celor vii?” 1 . Deşertându-se de arătarea măririi<br />
pe care a avut-o în Sfânta Treime ca Dumnezeu ,,mai înainte de a fi lumea”<br />
(Ioan XVII, 5), prin ascultarea Sa desăvârşită faţă de Tatăl, Hristos<br />
S-a înfăţişat lumii în mărirea Sa de Fiu al lui Dumnezeu. ,,Cuvântul, spune<br />
Sfântul Evanghelist Ioan, s-a făcut trup şi s-a sălăşluit întru noi şi am văzut<br />
mărirea Lui, mărire ca a Celui Unul- Născut din Tatăl, plin de har şi de<br />
adevăr” (Ioan I, 14).<br />
Coborând din sânurile Tatălui, Fiul a venit în lume ca om şi a vieţuit cu<br />
oamenii, asemenea lor. Dar viaţa Lui omenească a fost o viaţă dumnezeiască.<br />
El s-a născut ca om adevărat, dar mai presus de legile firii. A purtat chip<br />
omenesc, dar ,,păcat n-a săvârşit, nici s-a aflat vicleşug în gura Lui” (I Petru<br />
II, 22). În faţa tuturor, El s-a dovedit: ,,Sfânt, fără de răutate, fără de pată,<br />
osebit de păcătoşi…” (Evrei VII, 26). Plin de îndurare şi de dragoste pentru<br />
noi, El s-a adus pe Sine pentru noi ,,prinos şi jertfă lui Dumnezeu, întru miros<br />
de bună mireasmă” (Efeseni V, 2), dovedindu-se Arhiereul cel veşnic.<br />
Adevărul că Dumnezeu a devenit Om, înscris nu numai în paginile Sfintelor<br />
Evanghelii, dar şi în operele unor gânditori şi istorici din acea vreme,<br />
trezeşte în conştiinţa noastră sentimentul adorării Părintelui ceresc, dar şi<br />
al preţuirii omului.<br />
Prin Naşterea Mântuitorului se deschide orizontul larg şi luminos al învăţăturii<br />
creştine, îndreptat spre cinstirea şi înălţarea fiinţei umane, către<br />
valorile nemuritoare ale adevărului şi dreptăţii, ale dragostei şi sfinţeniei,<br />
ale demnităţii şi păcii. În acest tărâm ne-a adus întruparea şi învierea lui<br />
Hristos, Fiul lui Dumnezeu, ca făpturi noi, ca ,,fii ai harului”, ,,sub ceruri<br />
noi şi pământ nou”, precum limpede glăsuieşte Sfântul Apostol Petru (II<br />
Petru III, 13).<br />
„Cerurile noi” sunt sfintele noastre lăcaşuri de închinare, biserici şi mănăstiri,<br />
în care ecourile imnelor liturgice răsună cu frumuseţe îngerească,<br />
iar „pământul cel nou” este dumnezeiescul altar la care au îngenunchiat<br />
25
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
şi s-au închinat moşii şi strămoşii noştri, şi unde s-au împărtăşit cu Trupul<br />
şi Sângele lui Hristos, învederând prin aceasta unitatea de credinţă şi<br />
de neam. În acest Altar străbun al închinării şi evlaviei dreptmăritoare Îl<br />
aflăm pe Iisus, la Proscomidie, Prunc nou-născut, culcat în iesle, înconjurat<br />
şi slăvit de cetele îngereşti, de grija Preacuratei Maici, Sfânta Fecioară<br />
Maria, şi închinat de magi şi păstori, vestitorii fericiţi ai lucrării dumnezeieşti<br />
de sub cerul Betleemului.<br />
Prin întrupare, Fiul lui Dumnezeu ,,S-a făcut asemenea nouă, spune<br />
Sfântul Chiril al Alexandriei, pentru ca noi să ne facem asemenea Lui,<br />
pe cât este cu putinţă firii noastre şi pe cât o îngăduie iconomia reînnoirii<br />
noastre cea după har… S-a făcut El ce suntem noi, adică om, pentru ca noi<br />
să ne facem ce este El, adică Dumnezeu” 2 . Această învăţătură o vesteşte<br />
neîncetat Sfânta Biserică şi prin cântările care răsună de veacuri la slujba<br />
marelui praznic al Naşterii Domnului: Cerul şi pământul s-au unit, astăzi,<br />
născându-se Hristos. Dumnezeu pe pământ a venit şi omul la cer s-a<br />
suit. Pentru aceasta Dumnezeu cel preaînalt s-a arătat om plecat ca să ne<br />
atragă pe noi la înălţime.<br />
Iată, deci, iubiţii mei, cât de înalt, sfânt şi dumnezeiesc este pentru noi<br />
scopul întrupării Mântuitorului Hristos. Este treapta la care năzuim să<br />
ajungem prin ascultarea noastră faţă de rânduielile statornicite de Sfinţii<br />
Apostoli şi de urmaşii lor, păstrate cu sfinţenie de Biserica strămoşească,<br />
din primele veacuri creştine; prin împărtăşirea din unul şi acelaşi potir de<br />
viaţă dătător al lui Hristos, prin dragostea şi dăruirea de zi cu zi faţă de semenii<br />
noştri.<br />
Să ne îndreptăm, aşadar, mereu privirile, inimile şi dorinţele către dobândirea<br />
acestor frumuseţi ale sfintei noastre Ortodoxii, cu care şi-au împodobit<br />
sufletele venerabilii noştri străbuni. Ca în nişte peceţi netrecătoare<br />
şi sfinte, aceştia au pus curăţia credinţei în frumuseţea bisericilor şi în<br />
culorile frescelor, în literele pisaniilor, în cuvintele letopiseţelor şi ale manuscriselor<br />
împodobite cu miniaturi, în sculpturile şi ferecăturile vaselor<br />
sfinte, în armonia arhitecturii, în broderii şi odăjdii, precum şi în tot ceea<br />
ce a însemnat casă, pridvor, poartă sau troiţă românească. Din toată această<br />
inspirată creaţie artistică, răzbate ecoul unităţii de neam, de credinţă şi<br />
de grai dintre generaţiile care au fost înainte de noi, care sunt astăzi şi care<br />
cu siguranţă vor veni după noi.<br />
26
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Iubiţii mei fii duhovniceşti,<br />
An de an, în ziua acestui dumnezeiesc praznic, împreună, trăim şi noi<br />
aievea noaptea cea de taină a Naşterii Domnului. Lumina care a învăluit pe<br />
păstori la venirea îngerului, străluceşte acum şi în cugetele noastre. Asemenea<br />
magilor, deschizând vistieriile sufletelor noastre, punem înaintea<br />
Domnului credinţa, nădejdea şi dragostea noastră pentru că pacea pe care<br />
Domnul Hristos a dăruit-o lumii, sălăşluieşte acum şi în inimile noastre.<br />
În această stare, toţi cei care mărturisim dreapta credinţă, fără nicio<br />
deosebire, alcătuim acum, o mare famile, în care Dumnezeu ne este Tată<br />
tuturor. Astfel, prin Hristos Domnul, ne-am făcut părtaşi ,,ai dumnezeieştii<br />
firi” (II Petru I, 4) şi ,,neam al lui Dumnezeu” (Fapte XVII, 28).<br />
Astăzi Hristos coboară din cer şi se sălăşluieşte mereu în ieslea sufletelor<br />
noastre. De aceea, trebuie să-L întâmpinăm cu inimile pline de dragoste<br />
pentru El. Să-L lăsăm să renască în sufletele noastre pentru că Dumnezeiescul<br />
Prunc ne aduce liniştea şi fericirea pe care cu toţii ne-o dorim.<br />
El coboară pe pământ ca să ne înalţe la cer şi să aşeze pe capetele noastre<br />
cununa vieţii.<br />
Dreptmăritori creştini,<br />
Deşi trecem prin încercări şi crize, fie în domeniul economic, fie în cel<br />
spiritual, totuşi nu trebuie să ne pierdem credinţa şi nădejdea în Dumnezeu!<br />
Am fost şi suntem încercaţi din toate părţile, mai ales de păcătoşenia<br />
omului secularizat, egoist, lacom şi violent, lipsit de cârma credinţei şi<br />
chiar a raţiunii. Fiecare om are nevoie, mai presus de orice, de acea forţă<br />
a credinţei curate, care să-i insufle puterea de a trăi şi de a sluji semenilor,<br />
într-o lume care se schimbă, zguduindu-se din temelii (I Corinteni VII, 31).<br />
Din cauza repeziciunii fără seamăn cu care au loc aceaste neobişnuite prefaceri<br />
ale omenirii, fără conştiinţa proniei divine, oamenii pot fi înghiţiţi<br />
de tumultul vieţii. În faţa unui viitor cu un chip atât de greu de întrezărit,<br />
creştinătatea trebuie să redescopere mărturisirea adevărului mântuitor în<br />
Hristos. Atât pentru secolul acesta, dar şi pentru secolele pe care istoria lear<br />
mai putea număra, numai Lumina lui Hristos rămâne călăuza omenirii,<br />
pentru că întunericul nu o va putea cuprinde niciodată (Ioan I, 5). 3<br />
În faţa crizei morale şi spirituale de azi ne revine tuturor datoria sfântă<br />
de a ne împotrivi lucrării dezastruoase de negare a valorilor identităţii<br />
27
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
noastre ortodoxe şi naţionale, vestindu-L, prin felul nostru creştinesc de a<br />
trăi şi de a ne purta în societate, pe Hristos Cel viu şi harul Lui înnoitor şi<br />
de viaţă veşnică dătător. Numai aşa înţelegem că nu poţi fi om deplin fără<br />
să fii creştin şi că un om, ca şi un popor, valorează atât cât a înţeles din<br />
Evanghelie4 .<br />
Luând aminte la aceste cuvinte, trebuie să avem conştiinţa trează şi să<br />
mărturisim pe Hristos nu doar prin cuvânt, ci şi prin faptă, inspiraţi de o<br />
iubire care nu poate răbda ca semenul nostru să fie vătămat în vreun fel.<br />
Dacă fiecare fiu al Bisericii şi al ţării ar vedea în semenul său încercat pe<br />
Hristos pătimind, şi dacă ar primi în suflet lumina Lui, atunci s-ar naşte<br />
acea necesară solidaritate, prin care multe din rănile sociale de acum s-ar<br />
închide, şi, totodată, s-ar putea stăvili şi nimicitorul torent de imoralitate<br />
care se abate nestânjenit – pe căi ce ar trebui să slujească educaţiei şi culturii,<br />
nu viciului – asupra copiilor şi tinerilor noştri, încercându-se întinarea<br />
sufletelor lor nevinovate şi şubrezirea moralităţii societăţii de mâine.<br />
Pe lângă lipsurile de tot felul, îşi fac apariţia sărăcia sufletească, egoismul,<br />
pornografia5 , înnăsprirea faţă de semeni, indiferenţa faţă de cei în<br />
suferinţă, faţă de cei sărmani, de orfani, de copiii şi bătrânii abandonaţi.<br />
Crăciunul este privit drept praznicul milosteniei şi al facerii de bine… Sunt<br />
astăzi atâţia fraţi de-ai noştri lipsiţi şi îndureraţi, în suferinţe de tot felul şi<br />
cu obrajii înlăcrimaţi de neajunsurile vieţii. Să ne străduim, pe cât ne stă<br />
cu putinţă, să le alinăm suferinţele, să le plinim lipsurile şi să le schimbăm<br />
lacrimile în zâmbete de bucurie. În spitale, în azile, în orfelinate, în închisori,<br />
pe străzi, sunt atâţia suferinzi şi bolnavi. Ei toţi aşteaptă de la noi un<br />
ajutor frăţesc, o vorbă bună şi mângâietoare, un cuvânt de îmbărbătare, un<br />
gest al dragostei de semeni. Să le facem, aşadar o bucurie, oricât de mică ar<br />
fi! Acesta a fost, de altfel, şi îndemnul Sfântului Sinod al Bisericii Ortodoxe<br />
Române adresat preoţilor şi credincioşilor de la parohii prin intermediul<br />
Pastoralei ce s-a citit în prima duminică din acest post.<br />
În faţa atâtor încercări, să lucrăm pentru întărirea şi sporirea iubirii<br />
părinţilor faţă de copii şi a copiilor faţă de părinţi, precum şi a iubirii curate<br />
a soţilor între ei, păstrând dreapta credinţă şi dreapta vieţuire pe care<br />
le-am moştenit de la părinţii şi strămoşii noştri de-a lungul veacurilor, ca<br />
popor creştin6 .<br />
Să creştem copiii şi tinerii noştri în virtute şi sfinţenie, să-i învăţăm<br />
să găsească în rugăciune izvorul iubirii curate. Să-i obişnuim pe tineri<br />
mai mult cu participarea la viaţa Bisericii, decât să petreacă în izolare şi<br />
28
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
în însingurare în faţa televizorului 7 sau pe internet. Prin televizor ,,avem<br />
acces la o cantitate foarte mare de informaţie, pe care însă n-o putem valorifica<br />
cu adevărat. Informaţia care nu este asimilată prin experienţă şi<br />
printr-o aşezare sufletească, printr-un discernământ valoric şi moral, este<br />
mai degrabă dăunătoare… Orice tip de informaţie care nu este verificată<br />
prin experienţa noastră şi în relaţiile cu ceilalţi ne dă doar impresia unei<br />
cunoaşteri, însă de fapt ne dezorientează. Utilizarea televizorului mai poate<br />
contribui şi la slăbirea relaţiilor inter-umane ca atare. Cu cât stăm mai<br />
mult la televizor, cu atât avem mai puţin timp să interacţionăm cu oamenii<br />
reali, cu cei din jurul nostru. La fel şi-n cazul calculatorului! Ultimile<br />
cercetări în domeniu arată că se pot produce modificări de personalitate<br />
semnificative. Cu cât consumul de internet şi televiziune este mai mare<br />
şi se face începând de la vârste mai fragede, cu atât modificările sunt mai<br />
pronunţate…” 8 .<br />
Iubiţii mei fii duhoniceşti,<br />
Ne apropiem de un nou an. La cumpăna dintre anul care trece şi cel<br />
care vine, să ne adunăm gândurile şi să ne rugăm ca cel ce vine să fie un<br />
an mai bun. După cum cunoaştem, anul acesta a fost consacrat în Biserica<br />
noastră omagierii Tainei Sfântului Botez şi Tainei Sfintei Cununii, având<br />
în vedere că atât Taina Sfântului Botez, cât şi Taina Sfintei Cununii, stau la<br />
baza familiei crestine. Anul <strong>2012</strong> a fost proclamat, prin Hotârârea Sfântului<br />
Sinod al Bisericii Ortodoxe Române, ca ,,An omagial al Sfântului Maslu<br />
şi al îngrijirii bolnavilor”, urmărindu-se: susţinerea şi promovarea<br />
învăţăturii de credinţă ortodoxă despre Taina Sfântului Maslu;<br />
aprofundarea pastorală şi practică a Tainei Sfântului Maslu<br />
prin cercetarea şi îngrijirea bolnavilor; actualitatea temei în<br />
viaţa Bisericii şi a societăţii; necesitatea pregătirii din timp, prin<br />
studii, articole, cărţi de reflecţie şi manifestări cu caracter liturgic,<br />
duhovnicesc, educativ, social-medical şi teologic-ştiinţific pe<br />
parcursul întregului an, a evidenţierii acestor activităţi prin mijloacele media<br />
şi publicistice ale Bisericii noastre.<br />
Păşind pragul Noului An, la trăirile luminoase din aceste zile, alăturăm<br />
şi bucuria noastră că anul acesta, cu prilejul hramului Catedralei Patriarhale,<br />
ne-am putut închina la moaştele Sfântului Apostol Andrei, Ocrotitorul<br />
României. Bucuria s-a prelungit şi în Eparhia <strong>Giurgiului</strong>, întrucât cu<br />
ocazia evenimentelor legate de sfinţirea bisericii „Sfântul Mare Mucenic<br />
29
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Dimitrie” din oraşul italian Genova, în semn de recunoştinţă pentru participarea<br />
Noastră, Pr. Sorin Filip, Protopopul de Liguria, ne-a oferit părticele<br />
din moaştele Sfântului Apostol Andrei şi ale Sfântului Maxim Mărturisitorul,<br />
care vor fi aşezate în noua biserică a Mănăstirii Sfântul Mare<br />
Mucenic Gheorghe din Giurgiu, pe care, din voia lui Dumnezeu, am început<br />
să o construim. Iată, aşadar, ce dar minunat pentru noi, ca după aproape<br />
două mii de ani, Sfântul Apostol Andrei, cel întâi chemat, să se întoarcă<br />
pe meleagurile unde a propovăduit Evanghelia lui Hristos.<br />
Iubiţii mei,<br />
Cu aceste gânduri şi poveţe duhovniceşti, Vă îmbrăţişez în dragostea<br />
lui Hristos şi Vă doresc tuturor să prăznuiţi Sfintele Sărbători ale Naşterii<br />
Domnului, Anului Nou şi Bobotezei cu pace, sănătate şi alese bucurii,<br />
potrivit datinii străbune. În noaptea de 31 decembrie 2011 spre 1 ianuarie<br />
<strong>2012</strong> şi în ziua de Anul Nou, să înălţăm rugăciuni de mulţumire lui Dumnezeu<br />
pentru binefacerile primite de la El în anul 2011 şi să-I cerem ajutorul<br />
în toată lucrarea cea bună şi folositoare pe care o vom săvârşi în anul<br />
nou <strong>2012</strong>. Totodată, Vă îndemnăm ca şi în anul următor să Vă aduceţi<br />
obolul Dumneavoastră pentru continuarea lucrărilor la Catedrala Mântuirii<br />
Neamului, simbolul unităţii dintre generaţii şi al românilor de<br />
pretutindeni.<br />
Împărtăşindu-Vă părintească binecuvântare, rugăm pe Mântuitorul<br />
nostru Iisus Hristos, Domnul vieţii şi al păcii, să Vă dăruiască toate cele de<br />
folos, bucurându-Vă de aceste sărbători întru mulţi ani.<br />
Al Vostru părinte duhovnicesc, de tot binele doritor şi către Domnul<br />
rugător,<br />
La mulţi şi binecuvântaţi ani!<br />
Al vostru către Hristos-Domnul rugător,<br />
† AMBROZIE<br />
Episcopul <strong>Giurgiului</strong><br />
30
Note<br />
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
1 Sfântul Grigorie de Nyssa, Omilii la Praznice Împărăteşti, traducere din limba greacă<br />
veche de ierom. Agapie Corbu, Editura Sf. Nectarie, Bucureşti, 2010, p. 39.<br />
2 Sfântul Chiril al Alexandriei, Scrieri. Partea a IV-a, Comentar la Evanghelia Sf. Ioan,<br />
,,P.S.B.”, vol. 41, Bucureşti, 2000, p. 23.<br />
3 A se vedea “Către Popor” - Pastorala Sf. Sinod al Bisericii Ortodoxe din Grecia, Atena,<br />
4-7 octombrie 2011.<br />
4 Simion Mehedinţi, Poţi fi om deplin fără să fi i creştin?, Editura Cartea românească,<br />
Bucureşti, f.a., p. 54.<br />
5 A se vedea Virgiliu Gheorghe, Pornografi a – maladia secolului XXI, Ed. Prodormos, 2011.<br />
6 P.F. Patriarh Daniel, Iubirea părintească - temelia vieţii umane. Pastorală de Crăciun,<br />
Bucureşti, 2008, p.8.<br />
7 A se vedea Virgiliu Gheorghe, Efectele televiziunii asupra minţii umane şi despre creşterea<br />
copiilor în lumea de azi, Ed. Prodromos, 2006.<br />
8 Conf. dr. Sebastian Moldovan, Este nevoie de oameni capabili…, p. 53.<br />
31
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Itinerariul pastoral al Preasfinţitului<br />
Părinte Ambrozie, Episcopul<br />
<strong>Giurgiului</strong>, pe anul 2011<br />
32<br />
Pr. Georgian Bogdan Tudor<br />
In ascultarea de Episcop al <strong>Giurgiului</strong>, Preasfinţitul Părinte Ambrozie<br />
a continuat lucrarea administrativ-bisericească şi pastoral-misionară<br />
începută o dată cu alegerea în această demnitate.<br />
Sub aspect pastoral-misionar, a căutat să cunoască problemele pastoral-sociale<br />
cu care se confruntă atât clerul cât şi credincioşii, efectuând numeroase<br />
vizite pastorale la parohiile, mănăstirile şi schiturile din eparhie,<br />
vizite prilejuite de diferite ocazii – hramul bisericii, sărbătoarea comunităţii<br />
sau a oraşului, sfinţirea locaşurilor de cult, instalarea sfinţilor slujitori.<br />
S-a preocupat de comunităţile lipsite de harul dumnezeiesc al Sfintei<br />
Liturghii şi al Sfintelor Taine hirotonind preoţi şi diaconi.<br />
Târnosirea şi resfinţirea locaşurilor de cult<br />
A săvârşit slujba de resfinţire la biserici din Eparhia <strong>Giurgiului</strong> precum:<br />
13.06.2011 -Resfinţirea Bisericii ”Sfânta Treime” a Parohiei Zboiu,<br />
Protopopiatul Hereşti.<br />
Hirotonii în <strong>Episcopia</strong> <strong>Giurgiului</strong><br />
Ţinând cont de necesităţile pastoral-misionare ale parohiilor din cuprinsul<br />
Eparhiei, a hirotonit diaconi şi preoţi după cum urmează:
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Întâistătătorul eparhiei noastre prezent în Catedrala Mitropolitană din<br />
Cluj la ceremonia de întronizare a Înaltpreasfinţitului Părinte Andrei în<br />
demnitatea de Mitropolit al Clujului – 25 martie 2011<br />
33
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
13.03.2011 -Velicu Florin Valentin- hirotonit întru diacon pe<br />
seama Catedralei Episcopale.<br />
19.03.2011 -Toader Alexandru Adrian- hirotonit întru diacon<br />
pe seama Parohiei Bolintin Vale II, Protoieria Bolintin.<br />
20.03.2011 -diacon Cruceru Costel Nicuşor- hirotonit întru<br />
preot pe seama Parohiei Adunaţii Copăceni, Protoieria Mihăileşti.<br />
20.03.2011 -Taraş Mihai- hirotonit întru diacon pe seama Parohiei<br />
Podul Doamnei, Protoieria Mihăileşti.<br />
27.03.2011- diacon Toader Alexandru Adrian- hirotonit întru<br />
preot pe seama Parohiei Bolintin Vale II, Protoieria Bolintin.<br />
03.04.2011 -diacon Taraş Mihai Cristian- hirotonit întru preot<br />
pe seama Parohiei Podul Doamnei, Protoieria Mihăileşti.<br />
17.04.2011- diacon Velicu Florin Valentin- hirotonit întru<br />
preot pe seama Parohiei Velea, Protopopiatul Mihăileşti.<br />
17.04.2011 -Remuş Marius- hirotonit întru diacon pe seama Catedralei<br />
Episcopale din Giurgiu.<br />
02.06.2011 -diacon Dumitru Aurel- hirotonit întru preot pe<br />
seama Catedralei Episcopale din Giurgiu.<br />
07.08.2011- Niţu Narcis Cristian- hirotonit întru diacon pe<br />
seama Bisericii Schitului ,,Sf. Nicolae” din Giurgiu.<br />
08.09.2011 -diacon Remuş Marius- hirotonit întru preot pe<br />
seama Parohiei Găujani, Protopopiatul Giurgiu.<br />
08.09.2011 -Grigorescu George Sebastian- hirotonit întru diacon<br />
pe seama Catedralei Episcopale din Giurgiu.<br />
27.09.2011 -diacon Sima Ionuţ- hirotonit întru preot pe seama<br />
Mănăstirii ,,Sf. M. Mc. Gheorghe” din Giurgiu.<br />
20.11.2011 -Udrea Nicolae Alexandru- pe seama Catedralei<br />
Episcopale „Adormirea Maicii Domnului" şi „Sf. M. Mc. Gheorghe"<br />
din Giurgiu.<br />
06.12.2011 -Neacşu Ionică Lucian -hirotonit întru diacon, pe<br />
seama Catedralei Episcopale „Adormirea Maicii Domnului" şi „Sf.<br />
M. Mc. Gheorghe" din Giurgiu.<br />
18.12.2011 -diacon Barbu Virgil Constantin- hirotonit întru<br />
preot pe seama Parohiei Câmpurelu, Protoieria Hereşti.<br />
34
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Vizite în alte eparhii<br />
2-3 februarie- a efectuat o vizită în Mitropolia Clujului. Alături de soborul<br />
de ierarhi, Membrii ai Sfântului Sinod, a participat la Ceremonialul<br />
de Înmormântare a Arhiepiscopului şi Mitropolitului Bartolomeu Anania,<br />
Mitropolit al Clujului, Albei, Crişanei şi Maramureşului.<br />
10 -13 martie- la invitaţia Preasfinţitului Părinte Siluan, a efectuat o<br />
vizită frăţească în <strong>Episcopia</strong> Ortodoxă a Ungariei.<br />
25 martie 2011- la invitaţia Preafericitului Părinte Daniel, Patriarhul<br />
României, Locţiitor de Mitropolit al Clujului, Albei, Crişanei şi Maramureşului,<br />
a efectuat o vizită în Mitropolia Clujului. Alături de un sobor de<br />
ierarhi, Membrii ai Sfântului Sinod, a participat la întronizarea Înaltpreasfinţitului<br />
Părinte Andrei Andreicuţ ca Arhiepiscop şi Mitropolit.<br />
30 aprilie-3 mai 2011 la invitaţia Înaltpreasfinţitului Părinte Irineu,<br />
Mitropolit al Olteniei, a efectuat o vizită la Mănăstirea Lainici. Alături de<br />
un sobor de ierarhi, Membrii ai Sfântului Sinod, a participat la Proclamarea<br />
Solemnă a Canonizării Sfântului Cuvios Irodion.<br />
16-19 mai 2011- ca urmare a delegării Preafericitului Părinte Patriarh<br />
Daniel, a reprezentat Biserica Ortodoxă Română, efectuând o vizită în<br />
Bulgaria, unde a participat la festivităţile religioase, organizate de Mitropolitul<br />
Nicolae al Plovdivului, prilejuite de canonizarea sfinţilor martiri din<br />
Novo Selo şi Batak.<br />
21 mai 2011- la invitaţia Preafericitului Părinte Patriarh Daniel Arhiepiscop<br />
al Bucureştilor, a efectuat o vizită în Arhiepiscopia Bucureştilor.<br />
Alături de un sobor de ierarhi, a participat la sărbătoarea Sfinţilor Împăraţi<br />
Constantin şi Elena, hramul istoric al Catedralei Patriarhale.<br />
21 iulie 2011 – Alături de un sobor de ierarhi, Membrii ai Sfântului<br />
Sinod a participat la Sfânta Liturghie şi slujba de înmormântare a Părintelui<br />
Arhim. Arsenie Papacioc, duhovnicul Mănăstirii „Sfânta Maria” din<br />
localitatea Techirghiol.<br />
11 august 2011- la invitaţia Înaltpreasfinţitului Părinte Mitropolit Nifon,<br />
a efectuat o vizită în Arhiepiscopia Târgoviştei. Alături de un sobor de<br />
ierarhi, Membrii ai Sfântului Sinod, a participat la sărbătoarea şi manifestările<br />
închinate Sfântului Ierarh Nifon, Patriarhul Constantinopolului şi<br />
Mitropolitul Ţării Româneşti.<br />
15 august 2011- la invitaţia Înaltpreasfinţitului Părinte Andrei, a efectuat<br />
o vizită în Arhiepiscopia Vadului, Feleacului şi Clujului. Alături de un<br />
35
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
sobor de ierarhi, a participat la manifestările religioase închinate Maicii<br />
Domnului, ocrotitoarea Mănăstirii de la Nicula.<br />
12-14 octombrie 2011- la invitaţia Înaltpreasfinţitului Părinte Mitro-<br />
polit Teofan, a efectuat o vizită în Arhiepiscopia Iaşilor. Alături de un sobor<br />
de ierarhi, a luat parte la manifestările religioase închinate Sfintei Cuvioa-<br />
se Parascheva, Ocrotitoarea Moldovei.<br />
29-30 octombrie 2011- la invitaţia Preasfinţitului Părinte Siluan, a<br />
efectuat o vizită în <strong>Episcopia</strong> ortodoxă a Italiei. Alături de un sobor de ie-<br />
rarhi, Membrii ai Sfântului Sinod a participat la amplele manifestări reli-<br />
gioase prilejuite de sfinţirea Bisericii parohiale „Sfântul Mare Mucenic Di-<br />
mitrie,, Izvorâtorul de Mir" din oraşul italian Genova, păstorită de PC. Pr.<br />
Constantin Filip, Protopop misionar de Liguria.<br />
30 noiembrie 2011- la invitaţia Înaltpreasfinţitului Părinte Teodo-<br />
sie, a efectuat o vizită în Arhiepiscopia Tomisului. Alături de un sobor de<br />
ierarhi, Membrii ai Sfântului Sinod, a luat parte la manifestările religioase<br />
închinate Sfântului Apostol Andrei, Ocrotitorul României.<br />
36
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Teologie și cultură<br />
TEOLOGIE<br />
ŞI CULTURĂ<br />
37
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
MISIUNEA MONAHISMULUI<br />
ÎN BISERICĂ ASTĂZI *<br />
†PS Galaction,<br />
Episcopul Alexandriei şi Teleormanului<br />
,,Îngerii sunt lumina monahilor, iar vieţuirea<br />
monahală este lumina tuturor credincioşilor.”<br />
1. Prin definiţie, monahismul este misiune<br />
şi jertfă, indiferent dacă vorbim de cel<br />
singuratic sau de cel comunitar.<br />
38<br />
(Sfântul Ioan Scărarul)<br />
Este o dimensiune pe care Biserica a înţeles-o foarte bine şi căreia<br />
i-a dat importanţa cuvenită. ,,Monahismul s-a integrat în<br />
chip natural în viaţa creştină, anticipând în forme vizibile, în<br />
viaţa de aici, idealul religios care ar trebui realizat în ziua a opta, încercând<br />
un fel de anticipare a vieţii eterne în veacul prezent.” 2 Monahismul este o<br />
formă de autentică viaţă bisericească, ce mărturiseşte adevărul Evangheliei<br />
în dimensiunea slujirii. El a fost şi a rămas ,,una din formele în care s-a
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
concretizat şi s-a manifestat viaţa Bisericii, el neavând alt ideal decât idealul<br />
Bisericii, şi nici alte modalităţi de ajungere la acest ideal decât modalităţile<br />
pe care Biserica însăşi le-a avut şi le are, iar aceste modalităţi s-ar<br />
concentra în ceea ce Mântuitorul exprima în mod concis prin «calea cea<br />
strâmtă» (Matei 7, 13-14), dar sigură, cea care nu dă posibilitatea rătăcirilor.”<br />
3 Monahismul ,,a apărut in istorie ca o nouă dimensiune a vieţii în<br />
Hristos; creştinii de excepţie au încercat redresarea vieţii creştine, readucerea<br />
ei la limitele maximalismului evanghelic şi ale perioadei apostolice,<br />
fără a ieşi din spaţiul comunităţii eclesiale.” 4<br />
Originile vieţii monahale se găsesc în interiorul Bisericii, ,,în modelele<br />
de viaţă consacrată şi angajată totalmente în vederea idealului care urmează<br />
să fie atins, modele oferite de Hristos Însuşi, de Sfânta Fecioară şi de<br />
persoane alese din istoria sfântă a Vechiului şi Noului Testament.” 5 Istoria<br />
Bisericii cunoaşte creştini care au practicat o asceză mai specială, potrivit<br />
vocaţiei, exigenţelor şi posibilităţilor lor. Secolul al IV-lea a confirmat că şi<br />
de acum încolo drumul către Împărăţia lui Dumnezeu este drumul martiriului.<br />
,,Odinioară, fidelitatea comporta sângele martirilor sau viaţa grea<br />
a pustiei, privelişte strălucitoare în măreţia ei vizibilă. La ora când epoca<br />
lui Constantin se încheia, lupta regelui creştin lasă locul împărăţiei mucenicilor<br />
şi eroismului credincioşilor sub mantia cotidianului, care nu este<br />
neapărat spectacular.” 6 Epoca de după secolul al IV-lea i-a permis Bisericii<br />
instituţionalizarea monahismului, într-o relativă libertate, ca o evoluţie<br />
firească a formelor ascetice existente de la constituirea Bisericii. Astfel,<br />
viaţa Bisericii este legată şi de ceea ce a însemnat viaţa monahismului, iar<br />
vocaţia monahală are sens şi valoare tocmai pentru că este parte a Bisericii.<br />
Monahismul a scris pagini întregi de istorie bisericească şi nu numai.<br />
S-ar putea pune o întrebare firească: mai poate monahismul astăzi să<br />
zidească moral cultural, liturgic, dogmatic aşa cum a făcut-o în<br />
trecut? Răspunsul, credem, trebuie nuanţat, iar realităţile existente astăzi<br />
ne angajează la o perspectivă deosebită. În primul rând, Sfinţii Părinţi au<br />
fost foarte atenţi atunci când au dezbătut problema persoanei şi a raportului<br />
dintre universal şi individual. În acest sens, teologia contemporană<br />
vorbeşte de importanţa persoanei în faptul schimbării, prefacerii şi acţiunii.<br />
De aceea, misiunea monahismului înseamnă jertfa fiecărui monah în<br />
a face prezentă, în istorie, Împărăţia lui Dumnezeu. Această vocaţie este<br />
chemată să o împlinească şi un creştin căsătorit; de aceea se poate vorbi<br />
şi de specificitatea vocaţiei în dimensiunea socială. Orice chilie în care<br />
39
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Proclamarea canonizării Sfântului Irodion de la Lainici în Mitropolia<br />
Olteniei – 1 mai 2011<br />
40
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
pâlpâie o candelă şi răsună în şoaptă o rugăciune, devine laboratorul în<br />
care se împlineşte pre-facerea şi re-facerea lumii.<br />
De aceea, aşa zisa ,,fugă de (din) lume” şi dorirea ,,preafrumoasei pustii”<br />
nu înseamnă că monahul renunţă la lume pentru că ar considera-o rea.<br />
El se leapădă de lume în virtutea a ceea ce resimte ca o necesitate de ordin<br />
psihologic, pentru că i se pare că, îi este imposibil să slujească la doi stăpâni,<br />
lumii şi lui Dumnezeu deodată. 7 Monahismul este opusul radical al<br />
maniheismului. Ieromonahul Gabriel Bunge ne avertizează că „vrăjmaşul<br />
neamului omenesc nu este legat de lucruri, de timpuri şi de împrejurările<br />
vieţii. Cine intră astăzi într-o mănăstire sau se dedică vieţii duhovniceşti<br />
în lumea noastră demitologizată, cel mai adeseori nu-şi dă seama că prin<br />
însuşi acest fapt ,,a păşit în pustie”, în locul izolării şi expunerii, al secetelor<br />
îndelungate şi mirajelor amăgitoare.” 8 În prezentarea cărţii Viaţa şi<br />
petrecerea Sfântului Antonie cel Mare, Înaltpreasfinţitul Mitropolit Nicolae<br />
Corneanu, subliniază că există un miraj şi ,,o poezie a deşertului, de<br />
natură să atingă corzile cele mai sensibile ale credinciosului, dar nu numai<br />
deşertul fizic şi geografic … Există şi un pustiu interior şi poate că, aşa cum<br />
arată cineva «deşertul cel mai autentic este profunzimea inimii omeneşti».<br />
În acest pustiu se poate retrage orice credincios străduindu-se să realizeze<br />
fuga de patimi şi să se desăvârşească. Pustiul este necesar ca dimensiune a<br />
oricărei vieţi omeneşti.” 9<br />
Asceza este definită ca ,,un eveniment eclezial” (Christos Yannaras).<br />
Monahismul a aplicat cu stricteţe această regulă, prin lupta pe care a duso<br />
în apărarea dreptei credinţe. O asceză, care nu se integrează într-un registru<br />
comunitar, se transformă în exerciţiu individual fără să asigure nici<br />
un progres spiritual.<br />
2. Monahii se remarcă nu numai ca apărători<br />
ai evlaviei, ci şi ai dogmei ortodoxe.<br />
În special, atunci când credinţa ortodoxă e în pericol, ei arată o foarte<br />
mare sensibilitate. În mod concret, însăşi sensibilitatea pe care o au<br />
monahii pentru păstrarea integrităţii credinţei este aceea care activează şi<br />
combaterea răspândirii ereticilor. Este firesc, ca exponenţii vii ai teologiei<br />
harismatice să fie şi apărătorii credinţei şi luptătorii neînvinşi împotriva<br />
ereziei, deoarece erezia constă în faptul de tăgăduire a vieţii duhovniceşti<br />
a Bisericii.<br />
41
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Astfel, luptându-se pentru credinţă, monahii se luptă în fond pentru<br />
păstrarea experienţei harismatice a Bisericii, care este de altfel şi propria<br />
lor viaţă. Atunci, datorită căldurii zelului lor, îşi părăsesc singurătatea lor<br />
dragă şi, din îngăduitori şi irenici, ne apar ca „luptători”. Când Biserica se<br />
confruntă cu un real pericol din cauza activităţii ereticilor, monahii se luptă,<br />
apărându-se, oferind măsura rămânerii statornice în credinţa primită.<br />
,,Suntem luptători pentru moştenirea comună, a credinţei celei părinteşti<br />
sănătoase”, notează <strong>format</strong>orul vieţii monahale, marele Capadocian. Astfel,<br />
monahii nu ezită să apere, prin prezenţa şi prin cuvântul lor, credinţa<br />
ortodoxă, chiar dacă aceasta are, ca şi preţ, însăşi viaţa lor. Lupta monahilor<br />
nu se îndreaptă împotriva ereticilor, ci împotriva ereziei, care ameninţă<br />
să erodeze adevărul şi, în consecinţă, viaţa trupului Bisericii. Şi, spunem<br />
aceasta, deoarece monahismul, exprimând duhul Bisericii, nu adoptă forţa<br />
împotriva ereticilor cu opinii contrare, ci dezvoltă o teologie polemică,<br />
pentru a convinge prin raţionalitate şi prin exactitatea argumentelor, trimiţând,<br />
în plus, şi la viaţa duhovnicesc-bisericească a anumitor personalităţi<br />
harismatice. Ţinta acestei poziţii a monahului în provocarea ereticilor<br />
este dublă. Pe de o parte, se apară trupul bisericesc de situaţii păgubitoare,<br />
în timp ce, pe de alta, se oferă posibilitatea revenirii celor rătăciţi la credinţa<br />
cea sănătoasă a Bisericii. Aceasta se confirmă şi prin faptul că monahii,<br />
deşi folosesc un limbaj sever împotriva ereziilor, sunt totuşi îngăduitori cu<br />
ereticii. Mărturia cea mai elocventă rămâne Sfântul Maxim Mărturisitorul<br />
care, ca apărător al credinţei, a fost avertizat la un moment dat: ,,Maxim,<br />
s-a pus toată Biserica împotriva ta! Tu nu observi că ai rămas singur? Tu nu<br />
observi că tot sinodul şi toţi episcopii şi toată Biserica îţi este împotrivă?”<br />
,,Mai am unul singur care nu este împotriva mea şi Acela este Hristos”.<br />
Acesta a fost răspunsul Sfântului Maxim Mărturisitorul, care n-a fost nici<br />
ierarh, n-a fost nici arhimandrit, nici ieromonah şi nici duhovnic. A fost<br />
simplu monah, apărător al credinţei. Şi ştim prea bine că, până la urmă,<br />
a fost considerat ,,Mărturisitorul” 10 . Adevărul credinţei trebuie consfinţit<br />
prin martiriu, în sensul originar al acestui cuvânt: acela de martor. Monahismul<br />
este martor al credinţei în timp, spre Împărăţie, pentru că a păstrat<br />
adevărul.<br />
42
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
3. Monahismul a avut un rol important nu numai în<br />
primul mileniu creştin şi nu numai în cadrul şi spaţiul<br />
limitat eclezial, ci şi în dialogul cu lumea şi cultura.<br />
,,În acelaşi mod, în cel de-al doilea mileniu creştin, monahismul a fost<br />
în măsură să creeze cele trei mari renaşteri patristice şi spirituale împotriva<br />
celor trei curente filosofic-umaniste: scolastica, renaşterea şi iluminismul.<br />
În perioada Sfântului Simeon Noul Teolog, pe baza teologiei luminii<br />
(harice n.n.) şi a îndumnezeirii, s-a respins viziunea scolastică despre<br />
un Dumnezeu ascuns, abstract şi depărtat de oameni şi de lume. În epoca<br />
Sfântului Grigore Palama, prin teologia energiilor necreate, s-a depăşit<br />
umanismul raţional-renascentist, conform căruia Dumnezeu este separat<br />
de om şi de creaţie. În timpul Sfântului Nicodim Aghioritul, cu ajutorul<br />
teologiei euharistice transcedentale şi al teologiei ascetico-filocalice, s-a<br />
combătut iluminismul modern, potrivit căruia iluminarea se realizează numai<br />
prin raţiune şi cultură, fără harul divin, asceză şi virtuţile creştine” 11<br />
De aceea, monahismul aduce în Biserică adevărul de credinţă nealterat,<br />
pentru că acest adevăr este parte a vieţii sau chiar viaţa însăşi. Adevărul<br />
credinţei este mântuitor întrucât determină comuniunea. Am aduce ca<br />
mărturie cuvântul unui arhiereu al Bisericii noastre, care, de curând spunea<br />
că: ,,Monahismul este o realitate peste care nu se poate trece. O Biserică<br />
fără monahi este o Biserică fără ideal. Monahii, dincolo de încercările<br />
prin care trec, sunt faruri şi felinare ale lui Dumnezeu, care s-au retras în<br />
ideea de a-şi conserva existenţa în cele ale lui Dumnezeu. A te retrage nu<br />
înseamnă însă a te închide în propriul egoism, ci înseamnă a te închide în<br />
relaţie cu ceva şi a te deschide în relaţie cu Altcineva, pentru că monahismul<br />
presupune comuniune, comunicare şi cuminecare. Celui care nu ştie<br />
să relaţioneze cu Dumnezeu şi implicit cu semenii, nu-i va folosi nici lui,<br />
nici altora retragerea sa din lume.” 12 Sfântul Apostol Pavel scria corintenilor<br />
mărturisirea sa de credinţă care a fost tradusă în sfârşitul mucenicesc<br />
al atâtor sfinţi: ,,Că noi putere nu avem împotriva adevărului, ci pentru<br />
adevăr”( II Corinteni 13, 8)<br />
Adevărul revelat nu mai are astăzi nevoie de sânge, ca pecetluire a sa.<br />
Cultura credinţei şi credinţa culturii sunt aspecte pe care monahismul este<br />
dator să le integreze în viaţa sa. Se poate spune şi faptul că monahismul<br />
este spaţiul conformismului dintre credinţă, cultură şi trăire. Acolo unde<br />
acestea nu au fost înţelese şi raportate corect s-au produs grave derapaje.<br />
43
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Monahismul a menţinut echilibrul dintre credinţă, dogmă şi evlavie<br />
pentru că a rămas ancorat în Învierea Mântuitorului. Fără această conştiinţă<br />
a Învierii Mântuitorului, orice jertfă rămâne doar o realizare de moment,<br />
ce îmbracă haina orgoliului personal. De aceea, monahismul trebuie<br />
să aducă în biserică, în formă trăită, bucuria pascală. Fără manifestarea<br />
acestei bucurii, monahismul riscă să se transforme într-un exerciţiu tragic<br />
al unor nevoinţe fără finalitate. Preafericitul Părinte Patriarh Daniel subliniază<br />
că ,,legătura interioară dintre adevărurile de credinţă, trăirea lor autentică<br />
şi bucurie este temelia vieţii creştine în Biserica Ortodoxă. Faptul<br />
că viaţa trăită în adevărul credinţei este străbătută de bucurie îl subliniază<br />
Sfântul Apostol şi Evanghelist Ioan în cuvintele: «Eu n-am mai mare bucurie<br />
decât să aud despre copiii mei că umblă în adevăr.»” 13<br />
Într-un articol al Părintelui Alexander Schmemann citim următoarele:<br />
,,Încă de la naşterea sa, creştinismul a fost proclamarea bucuriei, a singurei<br />
bucurii posibile pe pământ. (...) Fără manifestarea acestei bucurii, creştinismul<br />
este de neînţeles. Creştinismul a răzbit în lume numai prin bucurie<br />
şi a pierdut lumea atunci când a pierdut bucuria, încetând să mai fie martorul<br />
acestei bucurii” 14 . Evanghelia este aşezată între ,,Iată că vă vestesc<br />
bucurie mare” (Luca 2, 10) şi ,,Iar ei, închinându-Se Lui, s-au întors în Ierusalim<br />
cu bucurie mare” (Luca 24, 52).<br />
4. Viaţa monahală a fost legitimată de rugăciune<br />
Monahii au înţeles că păstrarea şi apărarea învăţăturii corecte sunt valorile<br />
care asigură unitatea; (monahul, prin definiţie, este cel neîmpărţit).<br />
Tot atât de important este şi faptul că păstrarea unităţii doctrinei a asigurat<br />
şi menţinut şi unitatea liturgică. Creştinismul datorează mult tuturor<br />
acelora care au păstrat, prin rugăciune, elementele unei unităţi profunde.<br />
Acest rigorism liturgic se cuvine a fi re-integrat în viaţa bisericii, astăzi.<br />
Timpul chiliei este timpul liturgic. Definiţia scurtă a monahului este aceea<br />
de a fi ,,specialistul în rugăciune.” 15 Istoria monahismului este de fapt istoria<br />
rugăciunii, a dialogului permanent cu Dumnezeu, într-un spaţiu al adevăratei<br />
libertăţi. Aceasta nu însemnă imobilism sau tradiţionalism opac, ci<br />
conştiinţa că, păstrând unitatea de cult, se păstrează legătura vie cu Izvorul<br />
acestei unităţi, care este Hristos. Odată cu unitatea liturgică, monahismul<br />
a păstrat nealterată o viaţă de rugăciune în comuniunea generaţiilor, cu cei<br />
care, ştiuţi şi neştiuţi, au aşezat rugăciunea ca dimensiune firească a vieţii.<br />
44
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Unitatea liturgică a fost asigurată de permanentizarea rugăciunii. Rugăciunea<br />
neîncetată nu a lăsat loc subiectivismului inventiv.<br />
În înţelegerea corectă, Ortodoxia nu este elitistă. Dacă monahismul dă<br />
Bisericii episcopi, nu însemnă imediat că orice slujire a unui monah se<br />
poate prelungi într-o slujire a episcopatului. Slujirea episcopului rămâne,<br />
ca principiu, marcată tot de duhul monahal. Prin episcop, monahismul a<br />
ţinut trează conştiinţa dăruirii şi jertfei în slujirea preoţească.<br />
Biserica, în funcţionalitatea sa vocaţională, cler, credincioşi şi monahi,<br />
nu poate fi înţeleasă fără slujire şi asumarea responsabilă a crucii. A crede<br />
că Împărăţia lui Dumnezeu este spaţiul confortului căutat cu atâta ardoare,<br />
astăzi, însemnă a face din slujire o naivitate, iar din dăruire, un sentiment<br />
pueril. Arhimandritul Sofronie Saharov, ucenicul şi legatarul testamentar<br />
al Cuviosului Siluan Athonitul, spune faptul că ,,tragedia vremurilor noastre<br />
stă în absenţa aproape desăvârşită a conştiinţei că există două împărăţii,<br />
cea vremelnică şi cea veşnică. Vrem să construim Împărăţia cerurilor<br />
pe pământ, respingând orice idee de înviere sau veşnicie.” 16 Voturile monahale,<br />
asumate conştient şi liber de orice monah autentic, sunt expresia<br />
fidelă a ceea ce, sub o altă înţelegere, poate aduce monahismul în Biserică<br />
şi, prin aceasta, lumii întregi.<br />
Ca fond şi principiu, monahismul şi misiunea nu pot fi desprinse de<br />
timp şi de lume, deşi finalitatea se doreşte a fi Împărăţia lui Dumnezeu şi<br />
viaţa veşnică în comuniune cu El. Începuturile monahismului, deşi discutabile<br />
încă, din punct de vede istoric şi fenomenologic, ţin de o realitate<br />
paradoxală: fuga din lume şi, prin aceasta, mântuirea lumii. Numai că, cel<br />
care activează într-o direcţie anume este monahul, călugărul, acea persoană<br />
care împlineşte în singurătate sau chinovie, voturile sărăciei de bunăvoie,<br />
castităţii şi ascultării.<br />
5. Îngăduiţi analiza modului în care împlinirea<br />
acestor voturi poate să aducă o altă înţelegere a<br />
lumii şi mântuirii, faţă de ceea ce secularismul<br />
şi societatea de consum propun.<br />
Ascultarea a fost şi a rămas una dintre virtuţile monahale fundamentale,<br />
dar şi condiţie a altor virtuţi. Pe de altă parte, este una dintre cele<br />
mai dificile exigenţe monahale ,,prin care se combate iubirea de sine şi se<br />
cultivă smerita cugetare.” 17 Ascultarea presupune existenţa şi relaţionarea<br />
45
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Întâistătătorul Eparhiei noastre reprezentând Biserica Ortodoxă<br />
Română la festivităţile religioase dedicate canonizării sfinţilor<br />
martiri din Novo Selo şi Batak – Bulgaria, 16-19 mai 2011<br />
46
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
cu un superior, recunoscut ca parte a unei trăiri duhovniceşti şi capabil să<br />
poarte pe ucenic spre mântuire. De asemenea, când nu mai există cenzura<br />
semenilor, monahul se poate pierde chiar datorită propriilor lui performanţe.<br />
Ascultarea necondiţionată este încrederea că experienţa vieţii<br />
şi trăirea duhovnicească sunt dimensiuni ale comuniunii. În urmă cu ceva<br />
timp, vrednicul de pomenire mitropolit, Antonie Plămădeală, ridica următoarea<br />
întrebare: ,,În lume azi se pune tot mai mult accentul pe democraţie,<br />
pe co-responsabilitate, pe colegialitate şi comuniune. În ce raport<br />
se află votul ascultării cu aceste noi orientări care îşi fac loc chiar în viaţa<br />
Bisericii? Întâi de toate trebuie să spunem că ascultarea mai trebuie pusă<br />
într-un context: acela al libertăţii. Călugărul ascultă pentru că vrea să asculte.<br />
În fiecare clipă se face disponibil pentru ascultare.” 18 Sub acest aspect,<br />
monahismul poate să aducă Bisericii modelul ascultării care izvorăşte<br />
din ascultarea pe care Mântuitorul Hristos a arătat-o Dumnezeului şi Tatălui<br />
Său. 19 Se poate observa, în societatea actuală, că numărul celor care<br />
sunt dispuşi să asculte este redus. De ce? Pentru că omului contemporan<br />
îi lipseşte modelul şi comuniunea, ceea ce duce inevitabil la lipsa oricărei<br />
raportări. Părintele Benedict Ghiuş spunea că momentele de criză ale monahismului<br />
şi societăţii ţin de ascultare şi rugăciune şi fără restabilirea<br />
acestora nu-i cu putinţă vindecarea 20 . Iar la întrebarea: De ce nu mai sunt<br />
stareţi (duhovnici) astăzi? un răspuns foarte potrivit este: Pentru că nimeni<br />
nu mai vrea să fie ucenic 21 . Numai că, o dată cu împuţinarea ascultării,<br />
o dată cu împuţinarea rugăciunii, asistăm şi la o împuţinare a nevoinţei.<br />
Dilema, dacă ascultarea anulează responsabilizarea, se poate formula<br />
numai dacă ascultarea nu se întemeiază pe libertate şi iubire. Scopul ascultării<br />
nu este disciplinarea, ,,ci împărtăşirea de viaţă dumnezeiască, care<br />
se realizează prin supunerea voii individuale, voii lui Dumnezeu. Şi fiindcă<br />
voia lui Dumnezeu constituie expresia iubirii Lui, desăvârşirea în ascultare<br />
este desăvârşire în iubire.” 22<br />
Cea de-a doua virtute de bază a monahismului este fecioria. Dacă în<br />
cazul sărăciei şi ascultării există un anumit spaţiu al deciziilor, când e vorba<br />
de votul castităţii, libertatea de interpretare este restrânsă la limită:<br />
este sau nu este. Castitatea este înţeleasă ca o jertfă de laudă adusă lui<br />
Dumnezeu, prin asumarea păstrării unei integralităţi originare. De aceea<br />
,,castitatea şi mai ales fecioria trupească trebuie să exprime castitatea, fecioria<br />
şi integritatea minţii, a gândurilor, într-un cuvânt, a omului interior.”<br />
23 Monahul ţinteşte Împărăţia lui Dumnezeu şi nu poate să-şi dorească<br />
47
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
aceasta într-un spaţiu imaginar, lipsit de greutatea efortului. Evangheliile<br />
amintesc de viaţa feciorelnică a Împărăţiei Cerurilor (Matei 22,30; Marcu<br />
12,25; Luca 20, 35-36). De aceea ,,viaţa în feciorie are, în veacul de acum,<br />
caracter eshatologic,” 24 monahul fiind icoana ,,fecioriei care naşte”, de care<br />
Ortodoxia este legată prin cultul Maicii Domnului.<br />
Într-o lume a imaginii şi imaginarului, monahismul poate reprezenta<br />
spaţiul valorizării trupului şi sufletului în ceea ce este sfânt. Nu dezgustul<br />
faţă de trup trebuie urmărit, ci obsesia bolnavă de a face din celălalt obiect<br />
al pasiunilor trecătoare. Lupta împotriva ispitelor profunde şi căutarea remediilor<br />
celor mai potrivite poate fi argumentul întăririi nădejdii în urcuşul<br />
duhovnicesc al tuturor creştinilor. ,,O educaţie iconografică purifică<br />
imaginaţia, învaţă postirea ochilor, cu scopul contemplării caste a frumuseţii.<br />
În frumuseţea unui trup, sufletul este cel ce-i dă forma, iar în frumuseţea<br />
sufletului, ceea ce ne încântă este chipul lui Dumnezeu.” 25<br />
Sărăcia de bunăvoie înseamnă evaluarea şi aplicarea într-o dimensiune<br />
umană a ceea ce Mântuitorul Hristos a împlinit în pustiul Carantaniei.<br />
Faptul de a nu transforma pietrele în pâine, la invitaţia generoasă<br />
a diavolului, asigură pentru eternitate dependenţa omului de Dumnezeu<br />
într-un permanent echilibru dintre necesar şi surplus. Transformarea pietrelor<br />
în pâini ar fi asigurat un confort imediat, însă, fără perspectiva nevoinţelor<br />
mântuitoare. ,,Răspunsul Domnului: «Omul nu va trăi numai cu<br />
pâine, ci cu tot cuvântul care iese din gura lui Dumnezeu», face să se întrevadă<br />
anularea vechiului blestem: «întru sudoarea frunţii tale vei mânca<br />
pâinea ta» şi trecerea la o nouă ierarhie a valorilor, la întâietatea spiritului<br />
faţă de materie, a harului asupra necesităţii.” 26<br />
Sărăcia de bunăvoie, asumată de orice monah înseamnă, într-o erminie<br />
aproximativă, dorinţa simplificării existenţei şi canalizarea energiilor<br />
care duceau către agonisire, la un exerciţiu al altui tip de strângere. Credem<br />
important a se opera cu alte nuanţe ale termenilor economici, deşi,<br />
până la urmă mântuirea este tot rezultatul unei agonisiri. Renunţarea deplină<br />
şi conştientă la bunuri, asigură dependenţa de altceva. Monahul, în<br />
acest context, adună virtute după virtute, renunţare după renunţare, post<br />
după postire, şi le însumează într-un registru al altor valori decât cele definite<br />
de consum. Consumismul şi consumerismul, care devastează rafturile<br />
magazinelor şi relaţiile dintre oameni, aducând dezechilibre sociale şi<br />
economice între naţiuni, aduce o linişte şi o siguranţă de moment, dar şi<br />
un cortegiu de dorinţe şi angajamente de împlinit. ,,Evanghelia cere ceea<br />
48
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
ce nici o politică nu cere de la adepţii ei. La scară mondială, doar economia<br />
bazată pe nevoi şi nu pe profit are şanse de reuşită, dar aceasta comportă<br />
sacrificii şi renunţări. Nu se poate profita de bunuri în mod anarhic. Adevăratele<br />
nevoi variază după vocaţii, dar esenţialul se află în independenţa<br />
duhului faţă de orice avere. Absenţa nevoii de a avea devine nevoie de a nu<br />
avea…Chiar şi idealul monastic nu predică nicidecum sărăcia formală, ci o<br />
înţeleaptă frugalitate a nevoilor” 27 . Părintele Nicolae Steinhardt aduce în<br />
discuţie o problemă sensibilă: pâinea mea şi pâinea mea pentru aproapele<br />
meu. ,, … când sunt în joc eu, cu nesaţul meu, eu, individul cârcotaş şi pofticios,<br />
pâinea e o problemă. Când mă preocupă însă pâinea aproapelui meu,<br />
problema devine datorie, saltă de pe tărâmul material pe cel spiritual.” 28<br />
Omul apare în istorie ca o fiinţă înfometată şi toată lumea este o adevărată<br />
masă. ,,Hrana pe care o mănâncă omul, lumea pe care trebuie să o<br />
consume pentru a trăi, îi este dată de Dumnezeu şi îi este dată ca împărtăşire<br />
cu Dumnezeu… Tot ceea ce există, este darul lui Dumnezeu făcut<br />
omului, pentru a face din viaţa omului o comuniune cu Dumnezeu.” 29 Călugărul<br />
este cel care, prin atitudinea detaşată faţă de bunuri, le defineşte în<br />
raportul lor cu Creatorul. „Ale Tale dintru ale Tale, Ţie îţi aducem de toate<br />
şi pentru toate”, deşi liturgic este necesarul existenţial al oricărui monah.<br />
Libertatea e definită prin ceea ce suntem şi nu prin ceea ce avem. Astfel,<br />
libertatea faţă de bunuri presupune o libertate faţă de folosirea iraţională şi<br />
dominatoare a lor. Creaţia lui Dumnezeu are o valoare şi prin prisma celui<br />
care o administrează.<br />
Într-o altă dimensiune mai mult ca niciodată, actualmente este nevoie<br />
de depăşirea separării dintre credinţă şi cultură, de evidenţierea a întrepătrunderii<br />
dintre cult şi cultură. Preafericitul Părinte Patriarh Daniel sublinia<br />
faptul că: „pe când cultura îl ridică pe om la Dumnezeu, cultul îl coboară<br />
pe Dumnezeu la om, prin har, credinţă şi fapte bune. Dintotdeauna<br />
mănăstirile au fost vetre de cultură religioasă, de conservare a patrimoniului<br />
cultural bisericesc, literatura religioasă, arta sacră trebuind să devină<br />
o legătură teologică ce se poate transforma în parte integrantă a misiunii<br />
Bisericii” 30 . Păstrarea cu preţul atâtor jertfe a ortodoxiei adevărurilor de<br />
credinţă îşi găseşte în monahism apologia lor providenţială.<br />
Dacă în societatea contemporană, oamenii trăiesc, prin dezrădăcinarea<br />
de Dumnezeu, acea angoasă a ,,egoismului însingurării”, monahii aprofundează<br />
singuri, departe de lume, cea mai profundă formă a iubirii divinoumane.<br />
În mod paradoxal, omul modern, cu toate mijloacele sofisticate de<br />
49
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
comunicare, experimentează, în mijlocul societăţii, drama însingurării şi<br />
a lipsei de comunicare sau a abandonării de către ceilalţi. În mod contrar,<br />
monahii, ,,fiinţe răstignite pentru lume” în asceză şi în rugăciune, iubesc<br />
pe fiecare om în parte şi pe toţi oamenii la un loc cu o iubire nebună dusă<br />
până la jertfă totală pentru celălalt. În acest sens, Sfântul Ioan Gură de Aur<br />
(†407) spune că: ,,rugăciunea pentru aproapele este cel mai mare rod al<br />
iubirii”. Nu întâmplător, în cazul Sfântului Siluan şi al stareţului Sofronie,<br />
rugăciunea lor pentru a se opri răul şi războiul în lume şi a domni pacea şi<br />
iubirea a fost o rugăciune peste limitele puterii umane.<br />
6. În concluzie, putem afirma că monahismul<br />
este vocaţie mântuitoare pentru că este vocaţie<br />
a jertfei. Monahul este mucenicul de toate<br />
zilele, cel care trăieşte zilnic această mucenicie<br />
în toate lucrurile mărunte ale vieţii.<br />
Datoria monahului este să se sfinţească pe el, să înmulţească sfinţenia<br />
în lume şi să împuţineze păcatul, prin împuţinarea păcatelor lui. Aceasta<br />
este datoria monahului. Şi, el luptă – de aceea se şi numeşte monah – de<br />
unul singur. Pentru ca să se sfinţească pe el şi, prin aceasta, să sfinţească<br />
lumea.<br />
Şi în vremea noastră, chipuri harismatice ale monahismului devin elemente<br />
de referinţă în privinţa unei orientări stabile a credinţei şi a vieţii,<br />
în confuzia pe care o creează diversele erminii ale conţinutului credinţei.<br />
,,Când el (monahul) vorbeşte despre Dumnezeu este un călător care istoriseşte.<br />
El a făcut drumul şi a plătit preţul sângelui. O Biserică în care nu<br />
vor mai exista mari călugări făcând acest pelerinaj în imensitatea lui Dumnezeu<br />
pentru a reveni către oameni cu chipul «arzând» precum cel al lui<br />
Moise coborând de pe Sinai, acea Biserică va fi muribundă. Biserica nu-i<br />
sănătoasă decât dacă are martiri sau călugări.” 31<br />
Părintele Andrei Scrima le spunea călugărilor de la Deir-el-Harf, în<br />
Liban: ,,Oamenii cer să vadă rezultatul muncii lor, căci au pierdut simţul<br />
gratuităţii şi nu cred în cele nevăzute. Călugărul, însă, se dăruieşte lui<br />
Dumnezeu fără restricţii şi fără condiţii, fără a căuta să constate rezultatul<br />
muncii sale, căci aceasta ar însemna o condiţionare a darului făcut. Moartea<br />
lui Hristos pe cruce avea, aparent, toate datele unei înfrângeri, dar, din<br />
această înfrângere a răsărit lumina Învierii şi a izvorât mântuirea” 32 .<br />
50
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Monahul trebuie să fie un martor al Împărăţiei lui Dumnezeu, iar,<br />
prin exemplul vieţii sale, să vorbească lumii despre Dumnezeu, despre<br />
mântuire şi despre viaţa viitoare. El este un apostol şi o garanţie vie a<br />
credinţei. Este emblematic motto-ul unui studiu despre monahismul egiptean:<br />
cuvioşii părinţi şi fraţii monahi sunt aceia care, ,,în castitate, în sărăcie<br />
şi ascultare, în mănăstiri sau în sihăstrii se roagă când alţii nu se roagă,<br />
postesc când alţii se-mbuibă, priveghează când toată lumea doarme.” 33<br />
Punând pe hârtie şi în inimă rostirile de faţă, am trăit sentimentul exprimat<br />
de Sfântul Atanasie cel Mare în cuvintele: „Cel ce unge cu miresme<br />
pe altul, el mai întâi miroase frumos” 34 , adică ne-am folosit şi noi după cum<br />
dorim să se folosească şi alţii.<br />
Nu trebuie să uităm însă, în acelaşi context, nici cuvintele Sfântului<br />
Maxim Mărturisitorul: „Vai Doamne, suntem mulţi care vorbim şi puţini<br />
care facem. Dă-ne măcar harul de a nu-Ţi răstălmăci cuvintele, meritând<br />
astfel judecata Ta înfricoşătoare.” 35<br />
Note<br />
* Referat întocmit şi susţinut de către Preasfinţitul Părinte Galaction, Episcopul Alexandriei şi<br />
Teleormanului, la Sinaxa stareţilor şi stareţelor mănăstirilor din Mitropolia Munteniei şi<br />
Dobrogei din 25 septembrie <strong>2012</strong>, potrivit Hotărârii Sinodului Mitropolitan al Mitropoliei<br />
Munteniei şi Dobrogei din şedinţa sa de lucru din 22 mai <strong>2012</strong>.<br />
2 † Dr. Antonie Plămădeală, Mitropolitul Ardealului, Tradiţie şi libertate în spiritualitatea<br />
ortodoxă, 1995, p. 289;<br />
3 Preot Prof. Dr. Vasile Răducă, Monahismul egiptean - De la singurătate la obşte, Editura<br />
Nemira, 2002, p. 10;<br />
4 Pr. Drd. Augustin Rusu, Dimensiunile duhovniceşti - spirituale ale monahismului ortodox,<br />
în ,,Biserica Ortodoxă Română”, 1996, nr. 7-12, p. 364;<br />
5 Ibidem, p. 16;<br />
6 Paul Evdokimov, Vârstele vieţii spirituale, traducere Pr. Prof. Ion Buga, Asociaţia<br />
filantropică medicală creştină Christiana, 1993, p.124;<br />
7 Antoine Guillaumont, Originile vieţii monahale. Pentru o terminologie a monahismului,<br />
traducere de Constantin Jinga, Editura Anastasia, Bucureşti, 1995, p.316<br />
8 Gabriel Bunge, Akedia. Plictiseala şi terapia ei după avva Evagrie Ponticul, prezentare şi<br />
traducere diac. Ioan Ică Jr., Editura Deisis, 1999, p. 41;<br />
9 Mitropolit Nicolae Corneanu, Viaţa şi petrecerea Sfântului Antonie Cel Mare, Colecţia<br />
„Cum Patribus”, Editura Amarcord, Timişoara, 1998, pp.128-129;<br />
10 Prof. Dr. Dimitrios Tselengidis, Monahismul şi ortodoxia credinţei, în ,,Revista Teologică”,<br />
nr. 3/2006, p. 183;<br />
11 G. Metalinos, Hristos în mijlocul nostru, în limba greacă, Editura Apostoliki Diakonia,<br />
Atena, 2000, p.41, apud Pr. S. Papadopulos, Monahismul-munte greu de urcat,<br />
Introducere şi traducere Pr. Cornel Toma, Editura Sofia, Bucureşti, 2004, pp.18-19;<br />
12 Extras din cuvântul Preasfinţitului Calinic Botoşăneanul rostit la sfinţirea Mănăstirii<br />
Eşanca – Botoşani, în ,,Ziarul Lumina”, ediţia din 19 iulie <strong>2012</strong>, p.3;<br />
51
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
13 † Daniel, Patriarhul Bisericii Ortodoxe Române, Locţiitor de Mitropolit al Moldovei şi<br />
Bucovinei, Comori ale Ortodoxiei, Editura Trinitas, Iaşi, 2007, p.52;<br />
14 Preot Profesor Alexander Schmemann, Pentru viaţa lumii-Sacramentele şi Ortodoxia,<br />
traducere Pr. Prof. Dr. Aurel Jivi, Editura Institutului Biblic şi de Misiune al Bisericii<br />
Ortodoxe Române, Bucureşti, 2001, pp. 24-25;<br />
15 † Dr. Antonie Plămădeală, Mitropolitul Ardealului, op.cit., p. 290;<br />
16 Arhimandritul Sofronie, Rugăciunea - experienţa Vieţii Veşnice, traducere Ioan I. Ică jr,<br />
Editura Deisis, Sibiu, 2007, p. 47;<br />
17 Georgios Mantzaridis, Morala creştină, traducere Diacon Drd. Cornel Constantin Coman,<br />
Editura Bizantină, Bucureşti, 2006, p.334;<br />
18 † Dr. Antonie Plămădeală, Mitropolitul Ardealului, op. cit., p. 117;<br />
19 Georgios Mantzaridis, op.cit., p. 334;<br />
20 Ieromonah Petroniu Tănase, Icoane smerite din Sfânta Ortodoxie românească, Editura<br />
Bizantină, Bucureşti, 2003, p. 44;<br />
21 Ibidem, p. 44<br />
22 Georgios Mantzaridis, op.cit., p. 334;<br />
23 Preot Prof. Dr. Vasile Răducă, op.cit., p. 30;<br />
24 Georgios Mantzaridis, op.cit., p. 335;<br />
25 Paul Evdokimov, op. cit., p.128;<br />
26 Ibidem, p. 124;<br />
27 Ibidem, p. 125;<br />
28 N. Steinhardt, Cartea împărtăşirii, Editura Biblioteca Apostrof, Cluj-Napoca, 1995, p. 134;<br />
29 Alexander Schmemann, Din apă şi din duh, traducere Preot Prof. Ion Buga, Editura<br />
Symbol, Bucureşti, 1992, p. 13;<br />
30 Preafericitul Daniel, Credinţă pentru fapte bune, Editura Basilica a Patriarhiei Române,<br />
Bucureşti, 2011, p. 344<br />
31 Olivier Clement, Întrebări asupra omului, traducere Ieromonah Iosif Pop şi Pr. Ciprian<br />
Spam, Alba Iulia, 1997, p. 95;<br />
32 Idem, Fericita întristare, traducere de Maria şi Adrian Alexandrescu, Editura Institutului<br />
Biblic şi de Misiune al Bisericii Ortodoxe Române, Bucureşti, 1997, pp.19-20;<br />
33 Preot Prof. Dr. Vasile Răducă, op.cit., p. 3;<br />
34 Preafericitul Daniel, op.cit., p. 412;<br />
35 La Tomas Spidlik, Calea spiritului, trad. şi note de Eduard Wiliam Fartah şi Cristian<br />
Tămaş, Editura Ars Longa, Iaşi, 1996, p. 129.<br />
52
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Practici necanonice şi neliturgice legate<br />
de săvârşirea Tainei Sfântului Maslu<br />
53<br />
Pr. Prof. Dr. Nicolae D. Necula<br />
Taina Sfântului Maslu1, una din cele şapte Sfinte Taine practicate<br />
de Biserica Ortodoxă, este destinată în chip special să se săvârşească<br />
pentru tămăduirea celor bolnavi şi iertarea păcatelor<br />
lor. În general, Taina Maslului se administrează celor bolnavi, acasă sau<br />
la biserică, dar există şi o altă practică, de a se săvârşi această lucrare sfinţitoare<br />
şi tămăduitoare, tuturor credincioşilor care participă la ea, cunoscută<br />
sub numele de Maslul de obşte2. Maslul de obşte a fost cunoscut ca<br />
o slujbă săvârşită în biserică, mai ales în Miercurea mare sau a Patimilor,<br />
amintind de ungerea cu mir a Mântuitorului Iisus Hristos de către femeia<br />
păcătoasă, dar, mai târziu, ea s-a extins la întreg anul bisericesc, săvârşindu-se<br />
săptămânal, dimineaţa sau după amiaza, de obicei în zilele de post.<br />
Fiind vorba de tămăduirea bolilor sufleteşti şi trupeşti şi de iertarea păcatelor<br />
şi având în vedere că boala şi păcatul sunt realităţi în viaţa oamenilor,<br />
Taina Maslului se bucură de multă solicitare şi participare la ea, dorinţa<br />
de însănătoşire fiind tot mai puternică în fiecare din noi, la căutarea căilor
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
şi mijloacelor de vindecare cât mai grabnică adăugându-se mila şi ajutorul<br />
lui Dumnezeu. Cred că nu există persoană care să nu sufere de ceva şi iarăşi,<br />
cum spune rugăciunea, „nu există om fără de păcat”3, care să nu aibă<br />
nevoie de Pocăinţă şi de Maslu, pentru iertarea păcatelor şi tămăduire.<br />
Dacă urmărim rânduiala slujbei Maslului, aşa cum este stabilită în<br />
Molitfelnic sau Agheasmatar, ne dăm seama că această Sfântă Taină este<br />
orânduită a se săvârşi persoanelor particulare. Povăţuirile sau regulile tipiconale<br />
din cărţile de cult ne arată că această Taină se săvârşeşte în biserică<br />
sau la casa celui bolnav. Numărul preoţilor slujitori trebuie să fie de şapte,<br />
iar dacă nu este posibil, chiar de trei sau doi, dar în nici un caz numai de<br />
unul singur4. Ca materie se foloseşte un vas cu făină, o candelă cu untdelemn<br />
curat şi şapte beţişoare de busuioc, înfăşurate în vată, pentru ungere,<br />
lumânări şi tămâie.<br />
Rânduiala slujbei are două părţi: Canonul Sfântului Arsenie (sec. XI)<br />
şi Maslul propriu-zis. Acesta din urmă are următoarele momente: binecuvântarea<br />
mare, ectenia mare specială, rugăciunea de sfinţire a untdelemnului,<br />
rostită de şapte ori, şapte apostole, şapte Evanghelii, şapte rugăciuni<br />
şi şapte ungeri, cu rostirea formulei Tainei, care este o rugăciune<br />
mai lungă: „Părinte Sfinte…”5.<br />
Taina Maslului se săvârşeşte pentru toţi bolnavii de boală trupească şi<br />
sufletească6.<br />
Taina Maslului poate fi săvârşită oricând socoteşte familia sau cel bolnav,<br />
dar de regulă în post. Ea se săvârşeşte pentru toate bolile, nu numai<br />
pentru o categorie şi nu numai într-o fază avansată de boală sau pe patul<br />
de moarte, cum se întâmplă de foarte multe ori sau cum s-a creat concepţia<br />
şi practica de a-i chema pe preoţi doar atunci când nu mai este nimic de<br />
făcut pentru cei bolnavi.<br />
Practicată sub forma slujbei săvârşită persoanelor particulare sau sub<br />
cea a Maslului de obşte, Taina Sfântului Maslu este o realitate în viaţa liturgică<br />
şi pastorală a Bisericii Ortodoxe. Deşi rânduiala Tainei şi modul<br />
săvârşirii ei sunt foarte bine precizate, totuşi, în practică se observă o seamă<br />
de abateri de la regulile de administrare a Tainei Maslului, nereguli<br />
care denaturează şi minimalizează însemnătatea şi frumuseţea unei astfel<br />
de lucrări. În cele ce urmează vom prezenta câteva din aceste practici necanonice<br />
şi neliturgice observate la săvârşirea Maslului.<br />
1. Săvârşitorul Tainei Maslului. După o tradiţie veche a Bisericii,<br />
slujba Maslului trebuie săvârşită de şapte preoţi. Această practică nu se<br />
54
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Manifestări religioase închinate hramului Catedralei Patriarhale<br />
din Bucureşti – 21 mai, 2011<br />
55
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
bazează pe o normă canonică, ci ea s-a păstrat în Biserică şi a devenit obligatorie<br />
pe bază de obicei care, în dreptul bisericesc, are aceeaşi importanţă<br />
ca şi norma scrisă. La această practică se referă doar hotărârea patriarhului<br />
ecumenic Arsenie, din secolul al XIII-lea, dar care nu a avut darul de<br />
a reglementa problema numărului slujitorilor acestei Taine, ci doar de a<br />
consemna o practică existentă7.<br />
Ce a determinat stabilirea numărului de şapte preoţi pentru săvârşirea<br />
Tainei Maslului? Mai întâi, cuvântul clar al Sf. Apostol Iacob, care îndeamnă<br />
ca, în cazuri de boală, să se cheme „preoţii Bisericii” (Iacob 5, 14), adică<br />
mai mulţi preoţi sau slujitori şi nu numai unul singur, fără să fixeze numărul.<br />
Deşi acest text poate fi interpretat şi în sensul că, în asemenea situaţii,<br />
să cheme acea categorie de slujitori care sunt preoţii, socotim că accentul<br />
cade pe numărul acestora, nu pe categoria sacramentală, Taina Maslului<br />
fiind o slujbă de excepţie, care necesită o forţă sporită a rugăciunii. Această<br />
nevoie de rugăciune întărită şi înmulţită o simţim şi o vedem mai ales la<br />
Maslul săvârşit unui bolnav, când lângă el sunt prezenţi, pe lângă slujitorii<br />
bisericeşti, membrii familiei, rudele, prietenii şi vecinii. Convingerea că<br />
rugăciunea mai multora este mai puternică şi mai eficientă decât a unuia a<br />
existat dintotdeauna. Unde sunt doi sau trei adunaţi în numele Meu, acolo<br />
sunt şi Eu în mijlocul lor sau Dacă doi dintre voi se vor învoi pe pământ<br />
în privinţa unui lucru pe care îl vor cere, se va da lor de către tatăl Meu,<br />
Care este în ceruri (Matei 18, 19-20)<br />
Chiar şi în viaţa de toate zilele constatăm că, atunci când, pentru o cauză<br />
mijlocesc mai multe persoane, cel în cauză are toate şansele şi speranţele<br />
să-şi vadă cererea împlinită. De aici caracterul comunitar sau colectiv<br />
al cultului divin public ortodox şi certitudinea că voinţa lui Dumnezeu se<br />
va îndupleca mai uşor prin rugăciune unită şi puternică.<br />
În al doilea rând, numărul de şapte preoţi a fost pus în legătură şi cu<br />
simbolismul dintotdeauna al acestei cifre cu caracter sfânt: şapte daruri<br />
ale Duhului Sfânt (cf. Isaia 11, 2-3) şi cu fapte din istoria sfântă a mântuirii,<br />
în care se arată că, prin împlinirea de şapte ori a rugăciunii, Dumnezeu<br />
s-a milostivit de oameni, trimiţându-le harul şi binecuvântarea Sa: şapte<br />
preoţi au sunat din trâmbiţe la înconjurarea şi cucerirea Ierihonului (Iosua<br />
6, 13-16), de şapte ori L-a rugat proorocul Ilie pe Dumnezeu, pe muntele<br />
Carmel, să dea ploaie pe pământ (3 Regi 19, 42-44), de şapte ori s-a<br />
plecat Elisei asupra celui mort pentru a-l învia (4 Regi 4, 34-35), de şapte<br />
56
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
ori s-a scăldat Neeman Sirianul în Iordan pentru a se vindeca de lepră<br />
(4 Regi 5, 14).<br />
Acest simbolism al cifrei şapte, în evenimente de seamă din istoria<br />
mântuirii, a determinat şi structura rânduielii Tainei Maslului, ca taină de<br />
excepţie în viaţa credincioşilor, insistând pe persistenţa şi unirea în implorarea<br />
ajutorului lui Dumnezeu. De aceea, aşa cum am arătat deja, rânduiala<br />
Tainei Maslului cuprinde şapte pericope din Apostol, şapte Evanghelii,<br />
şapte rugăciuni de implorare a milei dumnezeieşti tămăduitoare, la care<br />
se adaugă cele şapte ungeri din untdelemnul sfinţit, prin rostirea de şapte<br />
ori a rugăciunii de sfinţire şi cu rostirea de şapte ori a formulei Tainei.<br />
Această structură, bazată pe cifra şapte, cere şi numărul de şapte preoţi<br />
la săvârşirea Maslului. De aceea, Taina Maslului este cunoscută în Biserica<br />
Greciei ca „Taina celor şapte preoţi”, iar în Bisericile de limbă slavă ca<br />
„Slujba adunării sau soborului de preoţi”.<br />
Aceste constatări ne duc la concluzia că Taina Sfântului Maslu trebuie<br />
săvârşită de şapte preoţi, practică pe care Biserica noastră a urmat-o<br />
dintotdeauna şi care s-a impus pe bază de obicei. La nevoie, însă, Maslul<br />
se poate săvârşi şi de mai puţini preoţi, adică de către cinci, trei sau cel<br />
puţin doi. Un singur preot nu poate săvârşi Taina Maslului. În această<br />
privinţă, merită să amintim ceea ce ne învaţă Sf. Simeon al Tesalonicului,<br />
mare tâlcuitor al cultului divin public din secolele XIV-XV, când rânduielile<br />
de slujbă erau definitiv stabilite: Cu toate că Sfântul Iacob nu scrie<br />
numărul preoţilor, trebuie să se păzească aşezământul cel dintâi, adică<br />
să fie şapte preoţi, iar la nevoie mai puţini, adică trei, şi toate cele ce sunt<br />
rânduite a se zice, să se zică, căci toate cele de la Părinţi sunt ale Duhului.<br />
Numai un preot însă să nu facă Maslu, căci precum pentru arhierei scrie<br />
să nu se hirotonească de către unul, asemenea şi pentru Maslu, să nu se<br />
facă de un preot, căci zice Sfântul Iacob: „Să se cheme preoţii Bisericii,<br />
iar nu un preot”8.<br />
Prin urmare, săvârşirea de către un singur preot a Tainei Sfântului<br />
Maslu nu este permisă în practica Bisericii Ortodoxe. Singura excepţie ar<br />
fi îngăduită în cazuri de forţă majoră, când este greu de găsit al doilea preot,<br />
şi anume: pe câmpul de luptă, în satele rare de munte, în pustiu şi în<br />
locuri îndepărtate. Săvârşirea Maslului de către un singur preot este socotită<br />
o abatere disciplinară de la săvârşirea corectă a cultului divin şi se pedepseşte<br />
de autoritatea bisericească, dacă nu se poate face dovada imposibilităţii<br />
de a găsi un al doilea preot pentru administrarea Tainei. Astăzi, cu<br />
57
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
mijloacele şi posibilităţile moderne şi sporite de mişcare şi deplasare, un<br />
asemenea motiv poate fi invocat cu greu. Pe de altă parte, Taina Sfântului<br />
Maslu nu presupune niciodată urgenţă ca aceea a spovedirii şi împărtăşirii<br />
grabnice, ceea ce ne permite căutarea şi găsirea unui al doilea preot9.<br />
În Biserica Greciei, săvârşirea Maslului de către un singur preot a fost<br />
interzisă oficial de către autoritatea bisericească. În Biserica Ortodoxă<br />
Rusă şi în cea Sirană Ortodoxă din Patriarhatul Antiohiei, este îngăduită<br />
săvârşirea Tainei Maslului de către un singur preot10.<br />
Obligativitatea şi necesitatea săvârşirii Tainei Sfântului Maslu de către<br />
mai mulţi preoţi şi nu de unul singur o demonstrează şi rânduiala slujbei<br />
care, fiind foarte lungă, este obositoare şi aproape imposibil de a fi săvârşită<br />
de un singur slujitor. Pe de altă parte, indicaţiile tipiconale din Molitfelnic<br />
arată precis că pentru săvârşirea ei este nevoie de „şapte preoţi sau trei<br />
numai”, iar desfăşurarea slujbei indică mereu pe primul preot, care face<br />
începutul rugăciunii de sfinţire a untdelemnului, al citirilor şi al ungerilor,<br />
urmând ca restul să fie îndeplinit de ceilalţi preoţi. La acestea se adaugă<br />
rugăciunea a opta, „Împărate Sfinte…”, în care preotul aminteşte de slujitorii<br />
cei împreună cu el, care ţin deschisă pe capul bolnavului Sfânta Evanghelie<br />
şi cu care se roagă împreună11. Iată de ce Maslul trebuie săvârşit de<br />
cel puţin doi preoţi.<br />
În ceea ce priveşte valabilitatea Tainei Maslului, săvârşită de către un<br />
singur preot, aceasta nu poate fi contestată din punct de vedere dogmatic,<br />
haric sau sfinţitor. Conform învăţăturii de credinţă, prin hirotonie, preotul<br />
primeşte calitatea harică de a administra singur toate tainele, afară de<br />
hirotonie, iar harul primit de credincioşi prin Taina Maslului nu este condiţionat<br />
de numărul slujitorilor Tainei. Dacă preotul poate săvârşi singur<br />
Sfânta Liturghie, cu atât mai mult Sfântul Maslu. Întrucât, însă, rânduiala<br />
săvârşirii Tainei Maslului de către mai mulţi preoţi a fost stabilită prin<br />
practică îndelungată şi pe bază de tradiţie, ea trebuie respectată ca regulă<br />
sau normă obligatorie. Nerespectarea ei aduce după sine pedeapsa de către<br />
autoritatea bisericească.<br />
2. Rostirea rugăciunii de sfinţire a untdelemnului. Această rugăciune<br />
nu este formula de administrare a Tainei Maslului, aşa cum mai auzim<br />
printre slujitori, ci ea are menirea să pregătească, prin sfinţire, materia<br />
Tainei Maslului, adică untdelemnul. Ea trebuie rostită de şapte ori,<br />
chiar dacă numărul preoţilor este mai mic de şapte12.<br />
58
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
3. Cele şapte ungeri cu untdelemn sfinţit sunt, de cele mai multe ori, reduse<br />
la una, pe care slujitorii o fac la sfârşitul slujbei, ca şi „miruirea”, adică<br />
ungerea cu ulei binecuvântat de la sfârşitul Sfintei Liturghii. Din neştiinţă,<br />
neglijenţă sau comoditate ori grabă, se practică acest gen de<br />
slujbă, cu o singură ungere, care ne face să ne îndoim de valabilitatea<br />
ei. De asemenea, am văzut cazuri în care preoţii slujitori dădeau<br />
Sfânta Evanghelie spre sărutare tuturor credincioşilor din biserică, după<br />
fiecare din cele şapte pericope care se citesc la Maslu, dar nu rosteau nici o<br />
formulă şi nu săvârşeau nici o ungere, decât cea de la sfârşitul slujbei, sub<br />
formă de „miruire”, ceea ce e total greşit.<br />
4. În legătură cu ungerile, acolo unde se fac, precizăm că s-a luat obiceiul<br />
greşit de a se unge în timpul Maslului nu numai persoanele,<br />
la frunte şi la mâini, ci şi o serie întreagă de lucruri personale<br />
sau ale celor care nu vin la Maslu şi pentru care se roagă cineva<br />
din cei prezenţi la slujbă: fotografii, batiste, eşarfe, lenjerie intimă,<br />
haine, lănţişoare, cruciuliţe etc., ceea ce este o denaturare a rânduielii<br />
Maslului şi a lucrării sfinţitoare. În această privinţă, trebuie să<br />
facem precizarea că persoana nu poate fi substituită sau reprezentată prin<br />
lucrurile sale personale13, lenjerie şi fotografii. Aceste lucruri pot fi unse<br />
la sfârşitul slujbei de către preoţi cu untdelemn de la Maslu. Cei care nu<br />
pot participa la Maslu sunt trecuţi pe acatiste sau pomelnice pentru a fi<br />
pomeniţi la Maslu.<br />
5. Taina Sfântului Maslu, ca orice Taină, nu se săvârşeşte pentru cei<br />
morţi. Prin urmare, numele morţilor nu se trec în acatistele sau<br />
pomelnicele care se citesc la Maslu. Practica Maslului pentru cei<br />
morţi a fost combătută de Patriarhul Nichifor II al Constantinopolului, în<br />
secolul al XIII-lea14.<br />
6. Formula Tainei Maslului trebuie rostită înainte sau concomitent cu<br />
fiecare din cele şapte ungeri. Ea este o rugăciune mai dezvoltată, care începe<br />
cu cuvintele: „Părinte Sfinte, doctorul sufletelor şi al trupurilor, Care ai<br />
trimis pe Unul-Născut Fiul Tău [...] tămăduieşte pe robul Tău acesta (N)<br />
sau aceştia, de neputinţa trupească şi sufletească ce l-a cuprins şi fă-l să<br />
vieze prin harul Hristosului Tău...”15. Rostirea în întregime şi corectă<br />
a formulei Maslului, ca a fiecărei Sfinte Taine, este necesară,<br />
deoarece de aceasta depinde valabilitatea Tainei. Slujitorii care nu<br />
rostesc niciodată formula Tainei sau o spun la început, o singură dată, trebuie<br />
să ia aminte şi să urmeze rânduiala corectă a slujbei Sfântului Maslu.<br />
59
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
7. „Deschiderea cărţii”, cu scopul de a prezice viitorul, este o practică<br />
neliturgică şi necanonică legată de săvârşirea Tainei Maslului16. Ea este o<br />
inovaţie liturgică păgubitoare din două puncte de vedere. Mai întâi, pentru<br />
că nu are nici un temei canonic şi liturgic, nu o găsim în nici o carte<br />
de cult sau de ritual şi este contrară rânduielilor de slujbă şi tipic stabilite<br />
de Biserică pentru săvârşirea slujbelor. În al doilea rând, ea compromite<br />
credinţa creştină, identificându-o cu superstiţia şi ghicitoria, pentru că,<br />
prin această „deschidere a cărţii”, credincioşii îi cer preotului ca, în funcţie<br />
de conţinutul pericopei evanghelice la care se deschide Evanghelia, şi de<br />
culoarea vinietelor, să dea răspuns întrebărilor sau solicitărilor, , privitoare<br />
la o nevoie sau un necaz, reuşită la un examen sau acţiune pe care o întreprind,<br />
de căsătoria cuiva sau de însănătoşirea unui bolnav. Această inovaţie<br />
s-a <strong>format</strong> în legătură cu săvârşirea Tainei Sfântului Maslu. Ce prevede<br />
însă rânduiala Sfântului Maslu privitor la deschiderea Evangheliei?<br />
Rânduiala Sfântului Maslu prevede citirea a şapte texte de Apostol,<br />
şapte de Evanghelie, urmate de câte o ectenie întreită prescurtată, de către<br />
o rugăciune pentru cei bolnavi şi de câte o ungere cu untdelemn sfinţit.<br />
După a şaptea rugăciune şi ungere, conform rânduielii actuale din<br />
Molitfelnic sau Agheasmatar, preotul protos, luând Sfânta Evanghelie, o<br />
dă bolnavului să o sărute şi să o deschidă. Preoţii slujitori o ţin deschisă,<br />
cu scrisul în jos, pe capul celui bolnav, iar protosul rosteşte cea de a opta<br />
rugăciune, în care se spune, printre altele, „... nu pun mâna mea cea păcătoasă<br />
peste capul celui ce a venit la tine cu pocăinţă, ci pun mâna Ta cea<br />
puternică şi tare, care se află în această Evanghelie, pe care slujitorii cei<br />
împreună cu mine o ţin deschisă pe capul robului Tău (N), şi mă rog...”17.<br />
După rostirea rugăciunii, rânduiala din carte arată că, luând preotul Sfânta<br />
Evanghelie de deasupra capului celui căruia i se face Maslul, i-o dă să o sărute,<br />
împreună cu Sfânta Cruce, apoi se miruiesc preoţii, toţi cei de faţă şi<br />
bolnavul, în timp ce se cântă troparele rânduite. Urmează ectenia întreită<br />
prescurtată şi otpustul, cu binecuvântarea şi iertarea prevăzute de slujbă.<br />
Cât priveşte deschiderea cărţii, deci a Sfintei Evanghelii, Molitfelnicele<br />
şi Agheasmatarele mai vechi arată că se făcea de către preot şi nu de către<br />
bolnav, aşa cum apare în ultimele ediţii. Dar, indiferent de ediţie, cărţile<br />
de cult nu mai pomenesc nimic în afară de această deschidere. Inovaţia<br />
intervine când, pe baza textului la care a fost deschisă întâmplător Evanghelia,<br />
şi ţinând cont de culoarea vinietelor, slujitorii încep să interpreteze<br />
textul, făcând preziceri sau dând pronosticuri pe care credincioşii le<br />
60
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
iau drept adevărate, având în vedere autoritatea morală şi harică a preotului.<br />
Se are în vedere, la fixarea acestor preziceri şi pronosticuri, şi culoarea<br />
vinietelor, adică dacă „a căzut” pe roşu sau pe negru, culoarea roşie<br />
fiind semn bun, iar cea neagră semn rău, ca şi conţinutul textului, care se<br />
poate referi la sănătate, boală, moarte, viaţă, vindecare de boală, călătorie,<br />
necaz, bucurie etc. În funcţie de aceasta, i se spune credinciosului dacă se<br />
tămăduieşte sau nu, dacă vor reuşi copiii la examene, dacă trebuie să se aştepte<br />
la un deces sau la nuntă în familie, dacă va fi avansat într-o funcţie,<br />
dacă va câştiga un proces etc. Sunt lucruri care seamănă cu o adevărată<br />
ghicitorie, fără nici un temei, în care se speculează credulitatea credincioşilor,<br />
se dispreţuieşte evlavia lor sinceră şi credinţa curată, în loc ca ele să<br />
fie supravegheate, luminate şi călăuzite.<br />
Cei care practică asemenea inovaţie în cult o fac cu bună ştiinţă, şi sunt<br />
conştienţi că se află în contradicţie cu Tipicul bisericesc. Ca să-şi justifice<br />
practica lor greşită, singura scuză pe care o aduc este că asemenea lucruri<br />
sunt „cerute de credincioşi”, pe care nu vor să-i refuze, încercând „să se<br />
facă tuturor toate”, cum spune Sf. Ap. Pavel. Dar aceste explicaţii sunt<br />
inacceptabile, deoarece în toate aceste cazuri domină ignoranţa, lipsa<br />
credinţei şi a fricii de Dumnezeu, şi mai ales dorinţa de câştig pecuniar<br />
nemeritat. Să nu uităm că tocmai Sf. Ap. Pavel combate cu vehemenţă:<br />
magia, vrăjitoria şi ghicitoria, practici care se aseamănă cu această inovaţie.<br />
Nu trebuie speculată naivitatea, ignoranţa credincioşilor şi nici încurajate<br />
practicile negative şi cu scopuri lucrative, meschine şi dorinţa de<br />
slavă deşartă, ci activitatea pastorală de instruire a credincioşilor în tainele<br />
credinţei şi în rânduielile de cult. Trebuie să-i ajutăm pe credincioşi să se<br />
ferească de tot ce înseamnă practici greşite, superstiţie şi bigotism, să-i<br />
învăţăm cum să se roage corect. A permite introducerea unor inovaţii şi<br />
practici netipiconale şi a interpreta un text evanghelic în afară de învăţătura<br />
Bisericii, înseamnă a dispreţui credinţa în sine şi a nu avea teamă<br />
de Dumnezeu şi respect faţă de oameni.<br />
Aşadar, „deschiderea cărţii”, indiferent când şi cum se face,<br />
este o inovaţie interzisă, condamnată de Biserică şi ea nu trebuie<br />
practicată sau încurajată în nici un chip. Având natură superstiţioasă<br />
şi nefiind cunoscută şi aprobată de practica bisericească, ea trebuie<br />
înlăturată cu desăvârşire, fiind incompatibilă şi nedemnă de scopul Tainei<br />
Sfântului Maslu şi de slujirea preoţească.<br />
61
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Preasfinţitul Părinte Ambrozie prezent la slujba de înmormântare<br />
a părintelui Arsenie Papacioc, duhovnicul Mănăstiri „Sf. Maria”<br />
Techirghiol<br />
62
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
La aceste observaţii privind abateri canonice şi liturgice, adăugăm şi câteva<br />
norme practice pentru săvârşirea Sfântului Maslu, în special cel administrat<br />
persoanelor particulare. În acest sens, recomandăm următoarele:<br />
a) Programarea din timp a slujbei Sfântului Maslu la biserica parohială,<br />
pentru ca preotul paroh să aibă posibilitatea de a găsi disponibil cel<br />
puţin un preot pentru săvârşirea Sfintelor Taine, conform canoanelor şi<br />
rânduielilor bisericeşti.<br />
b) Săvârşirea Tainei Maslului în zi de post şi dimineaţa, pentru ca persoana<br />
bolnavă pentru care se săvârşeşte Sfânta Taină să se poată împărtăşi<br />
dimineaţa, la Sfânta Liturghie, şi să nu aştepte până după-amiază sau până<br />
seara, ajunând în vederea împărtăşirii, dacă boala nu-i permite un post<br />
total.<br />
c) Practica de a se colecta de la vecini şi rude bani şi alimente (făină,<br />
ulei, fructe, ouă etc.), „pentru preot”, nu trebuie încurajată. Numai<br />
dacă acest obicei are aspect social, de ajutor al celui bolnav, atunci el este<br />
acceptabil18.<br />
*<br />
Am prezentat câteva din abaterile liturgice şi canonice observate la săvârşirea<br />
Sfintei Taine a Maslului. Ele nu trebuie tolerate în nici un fel în<br />
practica liturgică, pentru că întunecă frumuseţea şi folosul acestei Taine,<br />
foarte importantă în viaţa credincioşilor. Ea a fost privită mereu în Biserica<br />
Ortodoxă ca o lucrare de binecuvântare şi sfinţire, de îndreptare duhovnicească<br />
şi tămăduire a bolilor. Biserica Ortodoxă nu a acceptat niciodată<br />
concepţia romano-catolică, valabilă până la Conciliu II Vatican<br />
(1961-1964), conform căreia Taina era privită ca ultima sau „extrema ungere”,<br />
cea din urmă lucrare şi grijă pe care Biserica o are faţă de credincioşi,<br />
ca un fel de pregătire pentru moarte. În ultima vreme, însă, şi în Biserica<br />
Romano-Catolică această concepţie s-a schimbat, încercând să i se dea Tainei<br />
Sfântului Maslu locul şi destinaţia ei, aceea de a fi Taina vindecării trupeşti<br />
şi sufleteşti a bolnavilor19.<br />
Sfântul Maslu, şi în special cel de obşte, este un binecuvântat mijloc de<br />
pastoraţie, o cale de a-i aduce şi a-i ţine pe credincioşi legaţi de Biserică<br />
şi o lucrare de a ieşi în întâmpinarea şi rezolvarea nevoilor spirituale ale<br />
lor. În această privinţă, însă, trebuie să se păstreze caracterul şi destinaţia<br />
de Sfântă Taină, de lucrare tămăduitoare şi sfinţitoare şi de a nu o transforma<br />
în mijloc de rezolvare a tuturor problemelor şi greutăţilor vieţii, de<br />
63
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
împlinire a oricărei dorinţe, banalizând-o şi coborând-o la nivelul unei<br />
simple dezlegări, rugăciuni sau ierurgii.<br />
Să-i păstrăm Tainei Maslului solemnitatea şi măreţia ei, pentru a culege<br />
roadele aşteptate, ferindu-ne de practici greşite, care denaturează şi minimalizează<br />
însemnătatea acesteia. Săvârşind corect Taina Sfântului Maslu20,<br />
îi dăm însemnătatea pe care o are şi tragem din ea folosul sufletesc şi<br />
trupesc aşteptat: tămăduirea de boli şi iertarea păcatelor.<br />
Note:<br />
1 Despre Taina Sfântului Maslu, vezi: Pr. Prof. Dr. Vasile Mitrofanovici, Liturgica Bisericii<br />
Ortodoxe, Cernăuţi, 1929, p. 849-854; Pr. Prof. Dr. Ene Branişte, Liturgica specială,<br />
Editura Institutului Biblic şi de Misiune al Bisericii Ortodoxe Române, Bucureşti, 1981, p.<br />
426-436; Pr. Prof. Dr. Simion Cândea, Taina Sfântului Maslu, în „Mitropolia Ardealului”,<br />
IX (1954), nr. 9-10, p. 175-184; Prof. Nicolae Grosu, Taina Sfântului Maslu, în „Ortodoxia”,<br />
XXXI (1979), nr. 3-4; Anca Manolache, Taina Sfântului Maslu (Eleoungerea), în „Glasul<br />
Bisericii”, XLVII (1988), nr. 6, p.; Pr. Prof. Dr. Vasile Răducă, Taina Sfântului Maslu<br />
în viaţa creştinului, în „Biserica Ortodoxă Română”, CVII (1989), nr. 7-10, p. 175-189;<br />
Pr. Conf. Dr. Viorel Sava, Taina Sfântului Maslu în romano-catolicism după Conciliul<br />
Vatican II, în „Teologie şi Viaţă”, Serie nouă, X (LXXI), 2000, nr. 1, p. 69-84; Pr. Nichifor<br />
Teodor, Taina Sfântului Maslu, în „Mitropolia Ardealului”, XXXIII (1988), nr. 4.<br />
2 Pr. Prof. Dr. Nicolae D. Necula, Când şi cum săvârşim corect Taina Sfântului Maslu?, în<br />
Tradiţie şi înnoire în slujirea liturgică, vol. II, Editura Episcopiei Dunării de Jos, Galaţi,<br />
2001, p. 406.<br />
3 Molitfelnic, Editura Institutului Biblic şi de Misiune al Bisericii Ortodoxe Române,<br />
Bucureşti, 2002, p. 205.<br />
4 Ibidem, p. 126. Vezi Pr. Prof. Dr. Ene Branişte, Liturgica specială…, p. 428.<br />
5 Ibidem, p. 126-168.<br />
6 În Învăţătură preoţilor pe scurt, Buzău, 1702, p. 29-30, se spune că Sfântul Maslu nu<br />
se săvârşeşte pentru cei cărora „li s-a legat limba”, pruncii până la şapte ani, „care nu au<br />
păcate”, şi alienaţii mintali, „până ce nu-şi vin în fire”. În prezent, aceste restricţii nu mai<br />
sunt menţionate.<br />
7 Vezi hotărârea patriarhului ecumenic Arsenie (sec. XIII), la Panaghiotis Trembelas,<br />
Μικρὸν Εὐχολόγιον, Αθήνα, 1950, p. 108.<br />
8 Vezi Sf. Simeon al Tesalonicului, Tractat asupra tuturor dogmelor creştine ortodoxe,<br />
trad. de Toma Teodorescu, Bucureşti, 1865, cap. 283, p. 184.<br />
9 Vezi Pr. Prof. Dr. Nicolae D. Necula, Poate fi săvârşită Taina Sfântului Maslu numai de<br />
un singur preot?, în Tradiţie şi înnoire în slujirea liturgică, vol. I, Editura Episcopiei<br />
Dunării De Jos, Galaţi, 1996, p. 239-243.<br />
10 Vezi Pr. Prof. Dr. Ene Branişte, Liturgica specială…, p. 429, nota 15.<br />
11 Vezi Molitfelnic, ed. cit., p. 166-167.<br />
12 Ibidem, p. 136-137.<br />
13 Vezi Pr. Prof. Dr. Nicolae D. Necula, Pot fi săvârşite Sfintele Taine sau alte lucrări<br />
sfinţitoare ale Bisericii fără prezenţa primitorului?, în Tradiţie şi înnoire…, vol. II, p.<br />
410-415.<br />
14 Vezi Pr. Prof. Dr. Ene Branişte, Liturgica specială…, p. 427, nota 5.<br />
15 Vezi Molitfelnic, ed. cit., p. 144.<br />
64
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
16 Pr. Prof. Dr. Nicolae D. Necula, Ce este „deschiderea cărţii” şi dacă este îndreptăţită<br />
practicarea ei?, în Tradiţie şi înnoire…, vol. I, p. 243-249.<br />
17 Vezi Molitfelnic, ed. cit., p. 167.<br />
18 Vezi Calendar creştin ortodox – <strong>2012</strong>, Editura Arhiepiscopiei Dunării de Jos, Galaţi, 2011,<br />
unde se menţionează aceste măsuri practice.<br />
19 Pr. Conf. Dr. Viorel Sava, Taina Sfântului Maslu în romano-catolicism după Conciliul<br />
Vatican II, în „Teologie şi Viaţă”, Serie nouă, X (LXXI), 2000, nr. 1-6, p. 69-84.<br />
20 Pr. Prof. Dr. Nicolae D. Necula, Când şi cum săvârşim corect Taina Sfântului Maslu?, în<br />
Tradiţie şi înnoire în slujirea liturgică, vol. II, Editura Episcopiei Dunării de Jos, Galaţi,<br />
2001, p. 405-409.<br />
65
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Pregătirea pentru Botez şi Botezul<br />
Catehumenilor în Ierusalim după<br />
descrierea pelerinei Egeria şi după<br />
Catehezele mistagogice ale Sfântului Chiril<br />
O introducere în mentalitatea<br />
baptismală a creştinismului antic<br />
66<br />
Pr. Conf. Univ. Dr. Daniel Benga<br />
La mijlocul secolului al IV-lea împăratul Iulian Apostatul spera<br />
să-i determine pe păgâni, cel puţin pe „preoţii zeilor“, la un<br />
mod de viaţă asemănător cu cel al creştinilor, pentru ca prin<br />
aceasta să-i poată conferi păgânismului în curs de dispariţie o sfinţenie şi o<br />
dimensiune morală, pe care acesta nici măcar în zilele sale de glorie nu l-a<br />
cunoscut. În acest scop îi scria şefului preoţilor păgâni din ţintul Galatiei<br />
Arsacius: „Noi nu vedem, că ceea ce a contribuit cel mai mult la răspândirea<br />
ateismului (este vizat creştinismul) este bunătatea omenească faţă de
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
străini, grija pentru îngroparea morţilor şi o seriozitate nefăţarnică în modul<br />
de viaţă? Toate aceste virtuţi trebuie exersate şi de noi, dar fără ipocrizie.<br />
Şi nu este de ajuns ca tu să te străduieşti să le exersezi, nu, ci toţi preoţii<br />
(păgâni n.n.) fără excepţie trebuie să o facă... Amenajează în fiecare oraş<br />
numeroase case de adăpost, pentru ca străinii să afle de ospitalitatea noastră<br />
etc...“2 Dar cum puteau să se orienteze păgânii în felul de viaţă după<br />
exemplul zeilor lor? Căci noi cunoaştem aceşti zei prea bine din legendele<br />
vechi, ca fiind fără de ruşine, desfrânaţi, tovarăşi de război, înclinaţi spre<br />
mânie şi jigniri.3<br />
Cei care au reuşit să introducă în lumea antică păgână un nou mod de<br />
viaţă, care îi uimea pe păgâni atât de mult,4 au fost cei care s-au hotărât să<br />
îl urmeze pe Mântuitorul lumii Iisus Hristos, creştinii.5 Botezul era pentru<br />
creştinii din Biserica primelor secole actul fundamental al devenirii întru<br />
urmaş al Mântuitorului Iisus Hristos, biruind păcatul şi moartea şi devenind<br />
în acelaşi timp membru al unei „Paroikia“, al unei comunităţi care<br />
deşi există în lume, trăieşte într-o totală înstrăinare de lume.6 Că această<br />
conştiinţă era prezentă la creştinii secolului al II-lea, ne-o arată autorul<br />
anonim al Epistolei către Diognet, care spunea despre creştinii acelor vremuri:<br />
„Locuiesc în oraşe greceşti şi barbare, cum le-a venit soarta fiecăruia;<br />
urmează obiceiurile băştinaşilor şi în îmbrăcăminte şi în hrană şi în celălalt<br />
fel de viaţă, dar arată o vieţuire minunată şi recunoscută de toţi ca nemaivăzută<br />
(s.n.). Locuiesc în ţările în care s-au născut, dar ca străinii; iau<br />
parte la toate ca cetăţeni, dar pe toate le rabdă ca străini; orice ţară străină<br />
le e patrie şi orice patrie le e ţară străină.“7<br />
Începutul „vieţuirii minunate şi recunoscute de toţi ca nemaivăzută“<br />
nu era aşa cum s-ar crede botezul, ci perioada pregătitoare pentru botez,<br />
perioada catehumenatului, în care cel care voia să devină creştin trebuia<br />
să arate celor din jurul lui modul său nou de viaţă. Abia schimbarea stilului<br />
vechi de viaţă îi permitea catehumenului accesul la baia renaşterii, la<br />
botez.<br />
Biserica-casă din localitatea Dura Europos aflată pe malul drept al fluviului<br />
Eufrat, care a fost construită la scurt timp după anul 233, fiind descoperită<br />
în timpul săpăturilor arheologice din anii 1922-1936, este o dovadă<br />
a faptului că pentru un creştin din secolul al III-lea Botezul avea o<br />
importanţă deosebită,8 deoarece la acest complex arhitectonic numai pereţii<br />
baptisteriului erau împodobiţi cu picturi în frescă, iar baptisteriul ieşea<br />
în evidenţă în faţa celorlalte încăperi.9 Pentru secolul al IV-lea acest<br />
67
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
lucru este confirmat de mulţimea de scriitori creştini, care au dedicat întinse<br />
omilii şi cateheze interpretării şi analizării ritualului botezului,10 contribuind<br />
la dezvoltarea unei teologii baptismale, unitară în afirmaţiile sale<br />
fundamentale în marile metropole ale creştinismului antic: Roma, Alexandria,<br />
Jerusalim şi Antiohia. Aceste scrieri din secolul al IV-lea privitoare la<br />
botezul creştinilor sunt izvoare deosebit de importante pentru reconstrucţia<br />
modului şi a ritualului în urma căruia păgânii lumii antice deveneau<br />
membri ai Bisericii creştine.11<br />
Studiul de faţă încearcă să prezinte „vieţuirea minunată“ a catehumenilor,<br />
sau mai bine spus a „fotizomenilor“ din Ierusalim, felul în care aceştia<br />
se pregăteau şi erau pregătiţi de către profesori şi clerici creştini pentru<br />
primirea botezului cât şi modul în care ei îşi trăiau propriul botez. Demersul<br />
studiului de faţă este unul de natură istorică, urmărind o introducere<br />
în mentalitatea şi instituţiile creştinismului antic, neurmărindu-se expres<br />
prezentarea unor elemente de ritual liturgic.12 Totuşi acestea vor fi avute<br />
în vedere în măsura în care slujesc elaborării şi cunoaşterii mentalităţii<br />
creştine ierusalimitane din epoca menţionată. Posedăm din fericire referitor<br />
la Ierusalim două documente foarte importante de la sfârşitul secolului<br />
al IV-lea, care dacă sunt analizate împreună ne dau o imagine clară despre<br />
pregătirea, botezul şi instruirea de după botez a catehumenilor. Din aceste<br />
izvoare comunitatea creştină din Oraşul Sfânt ne apare ca una care trăia<br />
din plin, realist experienţa liturgică a devenirii şi a vieţii întru Hristos prin<br />
Duhul Sfânt împreună cu cei chemaţi spre a deveni creştini.<br />
Este vorba de Jurnalul de călătorie al pelerinei spaniole Egeria13 – Itinerarium<br />
Egeriae14 – redactat de către aceasta ca urmare a pelerinajului<br />
efectuat la Locurile Sfinte din Orient între anii 381-38415 şi de Catehezele<br />
mistagogice ale Sfântului Chiril al Ierusalimului16, ţinute la sfârşitul secolului<br />
al IV-lea în Biserica Invierii – Anastasis din Ierusalim.17 Nici unul<br />
din aceste două izvoare luate separat nu permite o privire completă asupra<br />
desfăşurării pregătirii pentru botez, asupra botezului catehumenilor din<br />
Ierusalim şi asupra interpretării teologice a actelor rituale ale botezului.<br />
Deoarece probabilitatea ca cele două relatări să fie contemporane este destul<br />
de mare18 – dacă nu ele sunt cel puţin la câţiva ani diferenţă redactate<br />
– vom încerca în studiul de faţă o prezentare a botezului catehumenilor în<br />
Ierusalim prin îmbinarea lor, lăsându-i când uneia, când alteia întâietatea,<br />
în funcţie de obiectul expunerii noastre.<br />
68
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
După o scurtă prezentare a evoluţiei instituţiei catehumenatului până<br />
în secolul al IV-lea, vor fi expuse următoarele subcapitole: anunţarea pentru<br />
botez, catehizarea de dinaintea botezului, ritualul baptismal din noaptea<br />
de Inviere, catehizarea de după botez şi teologia catehezelor mistagogice<br />
şi accentele noi pentru misiunea de azi a Bisericii care se desprind din<br />
toate aceste capitole.<br />
1. Scurt istoric al instituţiei catehumenatului<br />
până în secolul al IV-lea<br />
Catehumenatul era în Biserica primelor secole perioada de timp în care<br />
cineva înainte de botez exersa viaţa creştină şi încerca să-şi sporească credinţa,<br />
încercând să dovedească ierarhiei Bisericii că din punct de vedere<br />
moral este apt pentru a deveni creştin. Că un catehumen era deja un credincios<br />
aparţine premizelor teologumenei „botezului sângelui“, conform<br />
căreia martiriul unui credincios nebotezat echivalează deplinătatea botezului.19<br />
Primele dovezi clare despre existenţa catehumenatului ca instituţie<br />
a Bisericii, care se conducea după anumite norme precis stabilite, le<br />
avem în Traditio Apostolica,20 un regulament bisericesc datând din jurul<br />
anului 200 şi atribuit lui Hippolit al Romei.21<br />
Deşi până la începutul secolului al III-lea nu avem dovezi clare despre<br />
existenţa instituţiei catehumenatului, încă în trimiterea ucenicilor la propovăduire<br />
de către Mântuitorul Iisus Hristos după învierea Sa distingem<br />
două aspecte ale misiunii încredinţate lor: „Mergând învăţaţi toate neamurile,<br />
botezându-le în numele Tatălui şi al Fiului şi al Sfântului Duh.“<br />
(Mt. 28, 19). Invăţarea este aşezată înaintea botezului, de către Cel care s-a<br />
numit pe sine Invăţătorul. Această tradiţie a unei instruiri scripturistice<br />
şi moral-teologice înainte de botez este confirmată de către Sfânta Scriptură<br />
în mai multe locuri. Famenul etiopian a fost mai întâi scurt instruit<br />
de către Filip înainte de a fi botezat.(Vezi: F.Ap. 8, 26-39) Presupuneri în<br />
legătură cu o catehizare înainte de botez pot fi făcute pe baza textelor din<br />
Epistola către Evrei 6, 1-3 şi din Epistola întâi către Corinteni 15, 1-5 ale<br />
Sfântului Apostol Pavel.<br />
In timpul Părinţilor Apostolici se poate observa existenţa unei instruiri<br />
înainte de botez, instruire care este revendicată ca fiind necesară, dar nu se<br />
poate vorbi de existenţa unei trepte distincte a catehumenilor. ,,Didahia”<br />
celor doisprezece apostoli precizează la începutul capitolului al VII-lea:<br />
69
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
„După ce aţi spus mai înainte toate cele de mai sus „botezaţi în numele<br />
Tatălui şi al Fiului şi al Sfântului Duh“ în apă proaspătă.“22 Cea ce se prezentase<br />
mai sus era învăţătura cu privire la cele două căi, a vieţii şi a morţii,<br />
o învăţătură cu caracter eminamente moral. ,,Didahia” confirmă astfel<br />
aspectul etic al catehezei prebaptismale în epoca postapostolică.23<br />
Deja la începutul secolului al III-lea ,,Tradiţia Apostolică” prezintă<br />
catehumenatul ca fiind o stare de sine stătătoare în Biserică având două<br />
faze:24<br />
1. Anunţarea pentru catehumenat, care presupunea renunţarea la<br />
unele meserii şi hotărârea de a duce o viaţă creştină şi improprierea învăţăturilor<br />
creştine. Cel mai important lucru era însă schimbarea modului<br />
vechi păgân de viaţă.25<br />
2. Anunţarea pentru Botez cu scurt timp înaintea Paştelui, care era<br />
urmată de cateheză, post şi exorcizări.26<br />
Factorii care au determinat această evoluţie sunt greu de identificat,<br />
dar se pare că este vorba de o disciplină, pe care Biserica a fost nevoită să o<br />
impună datorită numărului tot mai mare al celor care voiau să devină creştini,<br />
cât şi datorită experienţelor triste din timpul persecuţiilor. Mai mult<br />
decât atât Biserica nu trebuia să se apere numai împotriva lumii păgâne, ci<br />
şi împotriva celorlalte erezii apărute în sânul ei.27<br />
Din aceste două faze ale pregătirii pentru botez s-au născut în secolul al<br />
IV-lea cele două clase pe care le vom întâlni şi la sfârşitul secolului la Ierusalim.<br />
Prima era cea a catehumenilor în sens restrâns, iar cea de a doua a<br />
fotizomenilor, a celor luminaţi în Răsărit şi a auditorilor („audientes“) şi a<br />
competenţilor („competentes“) sau aleşilor („electi“) în Apus.28<br />
Începând din secolul al V-lea când graniţa dintre Biserica creştină şi<br />
societate începea treptat, treptat să dispară, lumea păgână convertinduse,<br />
catehumenatul în forma în care îl cunoaştem în secolele III şi IV este<br />
pe cale de dispariţie. Polemica dusă de Părinţii Bisericii împotriva amânării<br />
botezului a avut succes, drept urmare din secolul al VI-lea pedobaptismul<br />
s-a impus tot mai mult, astfel nerămânând mai departe loc şi pentru<br />
catehumenat.29<br />
Cu toate acestea catehumenatul se întâlneşte în Apus în Evul Mediu<br />
ca fiind o parte componentă a misiunii, el trebuind să preceadă botezului.<br />
In timpul Reformei se poate vorbi de un catehumenat postbaptismal, numit<br />
catehumenatul casei şi al şcolii, acesta fiind strâns legat de învăţarea<br />
70
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
catehismului. Cele două catehisme ale lui Martin Luther concepute în urma<br />
vizitaţiilor făcute în bisericile şi şcolile vremii sale s-au bucurat de o mare<br />
răspândire şi succes. Până astăzi misionarii creştini din toate continentele<br />
instituie un catehumenat al celor convinşi de către ei pentru a îmbrăţişa<br />
creştinismul. Astfel catehumenatul vechii Biserici a primit în decursul veacurilor<br />
un caracter de model, atunci când botezul pruncilor nu a putut fi<br />
unica formă de a administra botezul.30<br />
2. Pregătirea pentru botez şi botezul<br />
catehumenilor în Ierusalim (sf. sec. IV)<br />
2.1 Catehumenii - pelerini între două lumi. Anunţarea<br />
pentru Botez (Itinerarium Egeriae 45, 1-4)<br />
Plecând din Spania pe uscat până la Constantinopol, pelerina Egeria<br />
şi-a continuat drumul de acolo până la Ierusalim tot pe jos, ajungând în<br />
Oraşul Sfânt probabil în anul 381. Din Ierusalim Egeria a efectuat între 381<br />
şi 383 mai multe călătorii, dintre care cele mai importante în Egipt, Muntele<br />
Sinai, Samaria, Galileea, Siria şi Mesopotamia.31<br />
Dar între aceste călătorii ea trebuie să fi rămas şi în Ierusalim mai mult<br />
timp, de mai multe ori, deoarece pelerina spaniolă descrie în Itinerariul<br />
său modul în care erau celebrate acolo toate marile sărbători din timpul<br />
anului bisericesc: Epifania, perioada Postului Mare, Paştele, Inălţarea<br />
Domnului şi Rusaliile.32 Egeria descrie modul în care se săvârşeau Laudele<br />
bisericeşti în Ierusalim în Biserica Învierii în aproape tot timpul anului<br />
bisericesc, cum se ţinea Postul cel Mare, cum se serbau liturgic Paştele,<br />
Inălţarea şi Cincizecimea. Spre finalul jurnalului său de călătorie pelerina<br />
spaniolă descrie şi modul în care catehumenii se pregăteau pentru botez,<br />
cât şi cum erau catehizaţi înainte şi după botez.<br />
Cu privire la anunţarea catehumenilor pentru Botez Egeria scrie:<br />
45.1. „Eu trebuie de asemenea să descriu, cum sunt catehizaţi aici cei<br />
care sunt botezaţi la Paşte. Cine se înscrie, face aceasta înainte de a începe<br />
postul de 40 de zile, iar un preot scrie toate numele (într-o listă n.n.).<br />
Aceasta se întâmplă înaintea celor 8 săptămâni,33 de care am vorbit şi în<br />
care se ţine post aici.<br />
2. Când preotul a notat toate numele, în prima zi a păresimilor, aceasta<br />
înseamnă când încep cele 8 săptămâni, se aşează un scaun pentru<br />
71
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
episcop în mijlocul bisericii mari, adică al Martyriumului; preoţii se<br />
aşează de asemenea pe scaune, în timp ce toţi (ceilalţi) clerici rămân în<br />
picioare. Apoi este adus câte un candidat (competent) pe rând. Dacă sunt<br />
bărbaţi, vin cu naşii lor (cum patribus suis), iar dacă sunt femei, vin cu<br />
naşele lor (cum matribus suis).<br />
3. Apoi episcopul întreabă separat pe însoţitorii celui care a păşit înaintea<br />
lui: „Duce el o viaţă curată, cinsteşte părinţii, este el beţiv sau mincinos?“<br />
Şi cercetează apoi viciile particulare, cele care sunt mai grave la om.<br />
4. Dacă el i-a găsit fără pată, în tot ceea ce i-a întrebat pe martori, notează<br />
numele acelora cu mâna sa proprie (în listă). Daca cineva este acuzat<br />
de ceva, îi porunceşte aceluia să iasă afară şi zice: „El trebuie să se îmbunătăţească,<br />
iar dacă s-a îmbunătăţit, apoi va fi admis la baia botezului.“<br />
Aşa examinează el bărbaţii şi femeile. Dacă însă cineva este străin şi nu are<br />
martori care să îl cunoască, nu este admis deloc uşor la botez.“34<br />
Relatarea Egeriei începe doar de la anunţarea catehumenilor pentru<br />
Botez. Anunţarea pentru catehumenat se petrecuse deja cu doi sau trei ani<br />
în urmă.35 Dacă acceptăm că practica descrisă de către „Traditio Apostolica“<br />
(Cap. 16) la începutul secolului al III-lea se afla în uz şi la Ierusalim în<br />
secolul al IV-lea, putem presupune că şi aici anunţarea la catehumenat era<br />
precedată de renunţarea la unele profesii şi activităţi neconforme cu spiritul<br />
Evangheliei. Astfel gladiatorii, proprietarii de bordeluri, actorii, prostituatele,<br />
homosexualii, vrăjitorii, prezicătorii, tâlcuitorii de vise, etc. trebuiau<br />
să renunţe la aceste profesii sau ocupaţii, iar dacă nu, nu erau primiţi<br />
în rândul catehumenilor.36 Astfel odată cu anunţarea pentru botez trebuia<br />
să existe deja hotărârea pentru a duce o viaţă conform principiilor creştine.<br />
După ce au fost primiţi în rândul catehumenilor erau instruiţi de către<br />
un profesor laic sau cleric, la sfârşitul fiecărei cateheze rostind rugăciuni<br />
speciale pentru catehumeni şi fiindu-le pusă mâna pe cap.37 Ei participau<br />
de asemenea la prima parte a liturghiei şi la agape, dar la cele din urmă nu<br />
puteau rămâne să mănânce împreună cu ceilalţi credincioşi.38<br />
După ce petreceau astfel doi sau trei ani, încercând să-şi improprieze<br />
principalele învăţături creştine şi să-şi schimbe modul de viaţă, cu puţin<br />
timp înainte de începutul Postului Mare catehumenii se anunţau la un<br />
preot, care îi trecea cu mâna proprie într-o listă, urmând ca apoi în prima<br />
zi a Postului să fie cercetaţi personal de către episcop, pentru a li se vedea<br />
modul de viaţă.<br />
72
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Episcopul <strong>Giurgiului</strong> la manifestările închinate Sfântului Ierarh<br />
Nifon, desfăşurate la Târgovişte, dând astfel curs invitaţiei<br />
Înaltpreasfinţitului Părinte Mitropolit Nifon - 11 august, 2011<br />
73
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Relevant este de asemenea că în Ierusalim exista o instituţie a martorilor<br />
de botez. Aceştia erau de fapt naşii, deoarece sub termenii de „patres“<br />
şi „matres“ nu trebuie înţeleşi părinţii trupeşti, ci cei spirituali. Existenţa<br />
martorilor este atestată deja la începutul secolului III de „Traditio Apostolica“,<br />
dar acolo ei nu sunt numiţi patres, ci „cei care vă aduc“, iar catehumenii,<br />
„cei ce sunt aduşi“.39 Sfântul Chiril îi numeşte într-una din catehezele<br />
prebaptismale pe catehumenii maturi care urmau să fie botezaţi „infantes“<br />
- copii,40 voind să arate prin acest termen renaşterea lor, începutul vieţii<br />
celei noi.<br />
Este de presupus că aceşti martori chemaţi spre a da mărturie de viaţa<br />
pe care catehumenii au dus-o până atunci erau apropiaţi de-ai lor care îi<br />
cunoşteau destul de bine. Iubirea aproapelui şi exercitarea virtuţilor creştine<br />
era vizibilă cel mai mult creştinilor aflaţi în apropierea catehumenului.<br />
Responsabilitatea asumată de către „naşi“ era deosebit de mare, deoarece<br />
mărturia depusă de ei va fi verificată de comunitatea creştină în care acesta<br />
îşi va trăi viaţa de atunci înainte ca creştin. Ori ne este cunoscut radicalismul<br />
cu care în primele secole era pedepsit orice păcat mare săvârşit după<br />
botez.41<br />
Că acest „examen“ era unul deosebit de serios ne-o dovedeşte şi faptul<br />
că nu toţi candidaţii erau admişi pentru baia botezului, ci erau respinşi<br />
pentru a-şi mai îmbunătăţii viaţa morală. Ori acest lucru nu putea să aibă<br />
loc decât în cazul unei mărturii negative din partea părintelui spiritual care<br />
îl însoţea pe catehumen. Lucrul acesta dovedeşte luarea foarte în serios a<br />
faptului de a fi martor, indiferent în ce grad de rudenie sau de prietenie<br />
s-ar fi aflat martorul cu fiul său spiritual.<br />
Acest întreg ritual al verificării particulare de către episcop în prezenţa<br />
întregului cler a vieţii morale a fiecărui candidat la botez avea loc în<br />
Basilica Sfântului Mormânt, construită de către Constantin cel Mare în<br />
urma săpăturilor din Ierusalim, când a descoperit stânca Golgotei, şi care<br />
a fost sfinţită la 13 septembrie 335.42 Basilica construită de către Constantin<br />
este numită de către Egeria „ecclesia maior“ sau „martyrium“. Ea avea<br />
cinci nave (una principală în centru şi câte două mai mici de fiecare parte),<br />
cele din sud ajungând în partea din vest până în stânca Golgotei. În vestul<br />
basilicii exista o curte după care urma complexul numit „Anastasis“, o rotondă<br />
acoperită, construită deasupra locului unde s-a descoperit Mormântul<br />
Mântuitorului Hristos.43 Martyriumul este locul memorial al Patimilor,<br />
fiind construit la baza stâncii Golgotei, iar Rotonda numită Anastasis<br />
74
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
La invitaţia Înaltpreasfinţitului Părinte Andrei, Mitropolitul Clujului,<br />
Preasfinţitul Părinte Ambrozie a participat la hramul Mănăstirii<br />
Nicula – 14-15 august 2011<br />
75
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
este locul memorial al Invierii, deoarece înlăuntrul ei se află Sfântul Mormânt.44<br />
Slujbele desfăşurate în Ierusalim în acest complex arhitectonic<br />
care cuprindea două locaşuri de cult distincte despărţite de o curte interioară<br />
cuprindeau adeseori procesiuni. De la Stânca Golgotei aflată în curte<br />
până în Anastasis şi din Anastasis în Maryrium.45<br />
Locul unde avea loc ceremonia audierii catehumenilor pentru a fi admişi<br />
la botez era basilica mare numită Martyrium. În centrul basilicii era<br />
aşezat în prima zi a Postului Mare scaunul episcopului, iar de jur împrejur<br />
scaunele preoţilor. La ceremonie participau şi membrii clerului inferior,<br />
care stăteau însă în picioare. Probabil aceştia aveau rolul de a-i conduce<br />
pe catehumeni împreună cu martorii lor în faţa episcopului. Din nefericire<br />
Egeria nu trădează mai multe amănunte cu privire la felul desfăşurării<br />
acestei ceremonii liturgice. Relatarea ei nu lasă de asemenea impresia că<br />
examinarea catehumenilor s-ar fi făcut în acea vreme după un ritual liturgic<br />
precis, ci într-un dialog liber.46 Se poate vedea însă caracterul etic al<br />
acestui examen, deoarece episcopul cerceta în mod individual viciile pe<br />
care un candidat la botez nu trebuia să le aibă. În cazul în care cineva nu<br />
corespundea din punct de vedere moral se putea merge până la amânarea<br />
botezului.<br />
Actul prin care cei găsiţi fără pată erau admişi spre a începe pregătirea<br />
finală pentru a primi botezul în noaptea de Paşti era trecerea numelui lor<br />
de către episcop cu mâna proprie într-o listă (annotat ipse manu sua nomen<br />
illius).47 Se ştie că în lumea antică un cetăţean nou era trecut în listele<br />
care cuprindeau toţi cetăţenii oraşului pentru a se putea bucura de privilegiile<br />
de care se bucurau toţi locuitorii acelui oraş. Existenţa creştinilor în<br />
lumea antică era impregnată de această concepţie. Creştinii erau cetăţeni<br />
a două lumi, ai lumii pământeşti şi ai lumii cereşti. „Locuiesc pe pământ,<br />
dar sunt cetăţeni ai cerului. Se supun legilor rânduite de stat, dar, prin felul<br />
lor de viaţă, biruiesc legile... ce este sufletul în trup, aceea sunt creştinii în<br />
lume“48- scria autorul Epistolei către Diognet. Tocmai trecerea numelor<br />
catehumenilor de către episcop în lista definitivă pentru botez constituia<br />
primirea cetăţeniei cerului, actul final al acordării ei fiind botezul însuşi.<br />
Catehumenul vine la început în cetatea cerească ca un străin, trebuind să<br />
fie însoţit de un cetăţean al acestei cetăţi (martorul, naşul), care să-l poată<br />
învăţa legile cetăţii şi cum se trăieşte în ea. Un alt scriitor creştin contemporan<br />
cu Egeria şi Chiril de Ierusalim, Theodor de Mopsuestia, autor<br />
al unor omilii catehetice baptismale, a dezvoltat în acestea o adevărată<br />
76
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
teologie a înscrierii în listele pentru botez. El spunea catehumenilor care<br />
au fost trecuţi în listele pentru botez, adresându-se direct la persoana a 2-a<br />
singular: „Să ştii că de acum înainte eşti înscris în cer, unde garantul tău<br />
(naşul) trebuie să-ţi poarte mare grijă, deoarece tu eşti străin în acel oraş<br />
şi abia te-ai mutat de puţin timp.“49<br />
Drept urmare înscrierea catehumenilor în lista pentru botez este semnul<br />
vizibil al noii cetăţenii care le-a fost acordată, cetăţenia Ierusalimului<br />
ceresc. Prin aceasta iese clar în evidenţă dimensiunea eshatologică a fotizomenatului<br />
şi a botezului în secolul al IV-lea. Ierusalimul ceresc nu este<br />
ceva care va veni, ci este ceva care deja este. Parusia are un caracter prezenteist.50<br />
De la Cincizecime noi trăim zilele cele din urmă într-un mod<br />
vizibil,51 Biserica fiind „typos“52 vizibil al Noului Ierusalim. Iar a fi trecut<br />
în listele Bisericii însemna a lua parte deja la Parusie. Avem aici, deşi nedezvolatată<br />
expres de către Chiril sau Egeria, o teologie a polisului. Noul<br />
Ierusalim este Polisul-Ideal, cetatea aşa cum ar trebui ea să fie, iar pentru<br />
a intra definitiv în ea catehumenii se pregăteau pentru botez, aşa cum vom<br />
vedea în cele ce urmează, într-un cadru liturgic special.<br />
Pentru a se apăra în faţa înşelătorilor de orice fel, Biserica a făcut apel<br />
la metode speciale de legitimare a străinilor. Una din metodele de legitimare<br />
era scrisoarea de recomandare, în urma căreia cel recomandat trebuia<br />
primit şi întreţinut pentru un timp de comunitatea căreia i-a fost recomandat.53<br />
Sinodul din Antiohia 341 prevede în canonul al 7-lea ca nici<br />
un străin să nu fie primit într-o comunitate creştină fără scrisori de pace<br />
(ειρενικαì).54 Aceste scrisori erau dovada că cel care le poseda nu aparţinea<br />
nici unei erezii şi astfel putea participa la liturghia euharistică. Canonul<br />
13 al Sinodului Ecumenic din Calcedon 451 prevede ca clericii şi lectorii<br />
străini să nu poată săvârşi nici un serviciu divin dacă nu posedau scrisori<br />
de recomandare din partea episcopului lor. In comunitatea creştină siriacă<br />
din secolul al III-lea pe care ne-o prezintă ,, Didascalia Apostolilor“ (Didascalia<br />
Siriacă) străinii erau întâmpinaţi la uşa bisericii de către diaconi,<br />
care verificau dacă nu aparţin vreunei erezii, iar apoi îi conduceau la locul<br />
cuvenit.55 Dacă ţinem cont de cele de mai sus nu ne surprinde ce ne spune<br />
Egeria privitor la străini: străinul care venea să se boteze nu era admis<br />
deloc uşor la botez.56 Un străin nebotezat nu putea să primească din partea<br />
nici unui episcop vreo scrisoare de recomandare. Mai mult decât atât<br />
fiind străin acesta nu putea găsi un martor care să poată depune mărturie<br />
77
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
cu privire la viaţa lui morală, de aceea acesta trebuia să petreacă o vreme<br />
în comunitatea respectivă pentru a putea fi admis la botez.<br />
2.2 Misterele ascunse ale lui Dumnezeu. Catehizarea specială de dinaintea<br />
Botezului (Itinerarium Egeriae 46, 1-6)<br />
După ce au fost trecuţi în lista cu viitorii membrii ai Ierusalimului ceresc,<br />
catehumenii deveniţi prin această înscriere fotizomeni se pregătesc<br />
şi sunt pregătiţi de către profesori creştini pe întreaga perioadă a Postului<br />
Mare pentru Botez. În ce consta această pregătire ne informează aceeaşi<br />
pelerină Egeria:<br />
46.1. „Următoarele însă, doamnele mele surori, trebuie să vă scriu, ca<br />
să nu credeţi că toate acestea se întâmplă fără temei. Este aici obiceiul ca<br />
dimineaţa în zilele păresimilor, în care se posteşte, la cei care se apropie de<br />
botez – imediat după terminarea slujbei în Anastasis – să li se facă exorcismul<br />
de către un preot. Apoi este aşezat scaunul pentru episcop în Martyrium,<br />
în biserica mare, şi toţi care sunt pentru botezat se aşează în jurul<br />
episcopului, femei şi bărbaţi. De asemenea, naşii şi naşele stau acolo şi tot<br />
la fel intră toţi cei din popor care vor să asculte înăuntru şi se aşează acolo,<br />
dar numai credincioşii (fideles).<br />
2. Catehumenul nu are însă voie să intre acolo, când episcopul îi învaţă<br />
pe aceia legea în modul următor: Incepând de la Geneză parcurge în aceste<br />
40 de zile întreaga Scriptură; mai întâi le-o expune carnal, iar apoi le-o<br />
interpretează spiritual.57 Ei sunt învăţaţi în acele zile şi despre Înviere şi<br />
despre toate cele ale credinţei. Aceasta este numită cateheză.58<br />
3. Şi când s-au împlinit cinci săptămâni de când sunt învăţaţi, primesc<br />
simbolul de credinţă. Importanţa acestuia le este prezentată articol după<br />
articol, la fel ca şi importanţa tuturor Scripturilor, mai întâi carnal, iar apoi<br />
spiritual, aşa interpretează el simbolul de credinţă. Drept urmare toţi credincioşii<br />
pot să urmărească în acest loc Scriptura, când este citită în Biserică,<br />
deoarece toţi sunt catehizaţi în aceste 40 de zile, de la ora întâia până<br />
la ora a treia, căci catehezele durează trei ore.<br />
4. Dumnezeu ştie însă, doamnele mele surori, că ovaţiile credincioşilor<br />
care au intrat să asculte aceste cateheze despre lucrurile pe care episcopul<br />
le relatează şi le explică, sunt mult mai mari decât atunci când el şede în Biserică<br />
şi predică despre un singur lucru.59 După ce cateheza s-a terminat,<br />
îl însoţesc pe episcop cântând imne la ora a treia până în Anastasis şi se săvârşeşte<br />
slujba ceasului al treilea (missa ad tertia).60 Aşa sunt ei învăţaţi în<br />
fiecare zi timp de şapte săptămâni câte trei ore pe zi. În săptămâna a opta<br />
78
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Chiriarhul nostru prezent la manifestările religioase închinate Sf.<br />
Cuvioase Parascheva, la invitaţia Înaltpreasfinţitului Părinte Teofan,<br />
Mitropolitul Moldovei şi Bucovinei - Iaşi, 14 octombrie 2011<br />
79
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
a păresimilor, care este numită aici Săptămâna Mare (septimana maior),<br />
nu mai este timp să fie învăţaţi, pentru ca să se împlinească, ceea ce a fost<br />
relatat mai înainte.61<br />
5. După ce au trecut deja şapte săptămâni şi rămâne decât acea săptămână,<br />
care este numită aici „Săptămâna Mare“, vine episcopul dis-de-dimineaţă<br />
în biserica mare, în Martyrium. În spate, în absida din spatele altarului,<br />
este aşezat un scaun pentru episcop, şi ei (catehumenii) trec unul<br />
după altul în faţa episcopului – bărbaţii cu naşii lor şi femeile cu naşele lor<br />
– şi rostesc simbolul de credinţă.<br />
6. După înnapoierea simbolului episcopului, se îndreaptă episcopul către<br />
toţi şi spune: „In aceste şapte săptămâni aţi fost învăţaţi întreaga lege a<br />
Scripturilor şi aţi auzit de asemenea despre credinţă. Aţi auzit de asemenea<br />
şi de învierea cărnii şi întreaga importanţă a simbolului, atât cât aţi putut<br />
să auziţi ca şi catehumeni. Deoarece sunteţi încă catehumeni, nu puteţi<br />
auzi încă ce este misterul mai înalt, adică însuşi botezul. Pentru ca să nu<br />
credeţi că ceva se întâmplă fără temei, când veţi fi botezaţi în numele lui<br />
Dumnezeu, trebuie ca toţi să ascultaţi (catehezele n.n.) în Anastasis în cele<br />
opt zile de după Paşte după slobozirea de la slujba din Biserică. Pentru că<br />
acum sunteţi încă catehumeni, nu vă pot fi spuse misterele mai ascunse ale<br />
lui Dumnezeu.“62<br />
Pentru Biserica creştină veche termenul de educaţie avea un sens profund.<br />
Era vorba pe de o parte de iniţierea dogmatică: care sunt adevărurile<br />
ce trebuiesc crezute pentru a putea fi mântuit, iar pe de altă parte de formarea<br />
morală: care este conduita care se cuvine unui creştin. Se poate recunoaşte<br />
aici schema după care Sfântul Apostol Pavel şi-a redactat epistolele:<br />
unei prime părţi dogmatice îi urmează mereu o parte morală. Biserica<br />
antică a urmat această cale inaugurată de către Apostolul Pavel.63<br />
In Ierusalim, abia după formarea conduitei morale de-a lungul unui<br />
catehumenat care dura doi-trei ani, urma iniţierea în principalele dogme<br />
creştine. De remarcat că această instruire a fotizomenilor avea loc în cadrul<br />
liturgic. Dimineaţa când începea să se lumineze de ziuă se săvârşea<br />
în Anastasis slujba de dimineaţă,64 la care pe lângă fotizomeni participa<br />
însuşi Episcopul.65 In timpul acestui oficiu liturgic erau binecuvântaţi catehumenii<br />
la un moment special de către episcop, aceştia primind la terminarea<br />
slujbei, împreună cu toţi credincioşii prezenţi, încă o binecuvântare<br />
din partea episcopului.66<br />
80
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
După slobozirea de la slujba de dimineaţă catehumenii erau preluaţi de<br />
către un preot care rostea asupra lor rugăciuni de exorcizare. Pentru lumea<br />
antică prezenţa demonilor în elementele fundamentale ale cosmosului şi<br />
în oameni era o realitate trăită la cotele cele mai înalte.67 Drept urmare<br />
întâlnim chiar în afara creştinismului practici de exorcizare din cele mai<br />
diferite: magie, vrăji, fel şi fel de ritualuri cu foc, fum, apă, sânge, etc, asceză<br />
prin renunţarea la haine, mâncare, somn, etc., toate având menirea de<br />
a alunga demonii din omul posedat de către ei.68<br />
Noul Testament relatează despre o serie de demonizaţi, care au fost<br />
exorcizaţi de către Mântuitorul Iisus Hristos.69 Acesta a dat puterea şi<br />
ucenicilor Săi de a alunga duhurile necurate (Mt. 10, 1). Exorcismul de dinaintea<br />
Botezului îşi avea originea într-o proiectare a demonizării fizice<br />
– cazurile din Evanghelii – în domeniul spiritual, plecându-se de la concepţia<br />
că cel încă nebotezat, în special păgânul, era posedat de către diavol,<br />
fără a fi vorba însă de o posesie violentă. Creştinismul antic nu făcea nici<br />
o diferenţă cu privire la modul posesiei demonice atunci când era vorba<br />
de tratarea celui posedat, deci de exorcizarea lui, deoarece atât în cazul<br />
posesiei fizice, cât şi în cazul posesiei etice era vorba de o prezenţă reală a<br />
diavolului.70<br />
Atât în Orient cât şi în Occident nu se poate spune nimic despre vechimea<br />
exorcismului de dinaintea Botezului. El este atestat la Cartagina la<br />
mijlocul secolului al treilea71 şi în ,,Traditio Apostolica”.72 Concepţiile că<br />
păgânul se află în posesia diavolului73 şi că între păcat şi diavol există o<br />
strânsă legătură au stat la baza naşterii exorcismului de dinainte de botez,<br />
cât şi la înţelegerea botezului nu numai ca iluminare, renaştere sau pecetluire,<br />
ci şi ca un act exorcizator.74<br />
După cum ne relatează Egeria ritul exorcizării nu se săvârşea o singură<br />
dată, ci era repetat de nenumărate ori încă de la primirea în rândul catehumenilor.<br />
În timpul Păresimilor exorcismul se săvârşea în fiecare zi înainte<br />
de începerea catehezelor. Egeria nu insistă din păcate asupra ritualului<br />
exorcismului şi nici nu mai revine asupra lui. ,,Traditio Apostolica” aminteşte<br />
însă un exorcism final, săvârşit de către episcop scurt timp înainte de<br />
botez, pentru a se asigura că toţi demonii au fost alungaţi.75<br />
Exorcismul consta din suflarea asupra catehumenului, aşezarea mâinilor<br />
pe capul lui76 şi rostirea unor rugăciuni speciale de alungare a diavolului.77<br />
Suflatul este asemănat de către Sfântul Chiril cu focul, care arde<br />
tot ceea ce este necurat în jur pentru ca în final să rămână aurul pur.78 În<br />
81
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
această suflare era prezent de asemenea Duhul Sfânt. Rugăciunea de exorcizare<br />
cuprindea cuvinte de ameninţare la adresa diavolului şi era rostită<br />
pe un ton atât de energic, încât catehumenul era cuprins de frică.79 Ultimul<br />
simbol care arăta faptul că orice forţă demonică era total distrusă era<br />
ungerea întregului corp în timpul actului botezului cu ulei exorcizat.80<br />
După săvârşirea exorcismului urma rostirea catehezelor prebaptismale<br />
de către episcop în basilica mare, în Martyrium.81 Egeria relatează că la<br />
aceste cateheze participau pe lângă fotizomeni şi martorii lor de botez şi<br />
cei care doreau dintre credincioşi, dar „catehumenul nu avea voie să intre<br />
acolo atunci când episcopul îi învăţa pe aceia legea.“82 La catehezele mistagogice,<br />
care erau rostite după botez în Anastasis, erau închise chiar uşile,83<br />
pentru a nu intra vreun catehumen.84<br />
Aceste amănunte oferite de Egeria ne duc cu gândul la acea practică a<br />
Bisericii din secolul IV, numită în cercetarea istorică bisericească „disciplina<br />
arcana.“ Aceasta era o practică pedagogică a Bisericii care pleca de<br />
la premiza că numai credincioşii şi cei aflaţi înaintea botezului puteau înţelege<br />
anumite mistere. Dintre acestea făceau parte ritualul Botezului şi al<br />
Liturghiei euharistice, în timpul cărora erau rostite Crezul şi Tatăl nostru.<br />
Ambele erau rostite de către cei nou botezaţi pentru prima oară în cadrul<br />
Liturghiei euharistice care urma Botezului. Nu este vorba de o interdicţie<br />
exterioară, ci de un fel de psihologie duhovnicească, care pleca de la principiul<br />
că celor nebotezaţi le-ar face mai mult rău decât bine aceste cunoştinţe,<br />
asemeni unui medicament luat la timp nepotrivit, pentru că ei nu le<br />
puteau încă înţelege. Abia dupa ce aceştia le trăiau personal, ele puteau fi<br />
înţelese. Se pare ca aceasta era experienţa şi concepţia, care stătea la baza<br />
acestei aşa-numite ,,disciplina arcana”.85<br />
Pelerina Egeria nota pentru surorile din mânăstirea de unde venea şi<br />
ea că la Ierusalim fotizomenii erau învăţaţi timp de trei ore în fiecare zi, iar<br />
catehezele durau trei ore de la 6 la 9 dimineaţa. Înaintea catehezei avea loc<br />
lauda de dimineaţă, iar după cateheză urma ceasul al treilea, serviciu liturgic<br />
care se săvârşea la Ierusalim numai în timpul Postului Mare.86 Astfel<br />
catehizarea se desfăşura într-un context liturgic deplin.<br />
În ceea ce priveşte catehizarea propriu-zisă era vorba de o iniţiere biblică<br />
prin citirea şi explicarea cărţilor Bibliei începând de la Geneză, căreia<br />
îi urma iniţierea în principalele dogme creştine prin explicarea Crezului.<br />
Importanţa acestei instruiri a fotizomenilor este dată de faptul că ea era<br />
săvârşită de către episcopul însuşi.87 Conform relatării pelerinei spaniole<br />
82
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
primele cinci săptămâni ale postului erau folosite pentru rostirea predicilor<br />
zilnice cu privire la texte din Sfânta Scriptură. Ceea ce este de remarcat<br />
este impunerea în Ierusalim a principiului de interpretare alegorică a Sfintei<br />
Scripturi, preluat de la şcoala alexandrină a lui Origen.<br />
Două săptămâni erau apoi prevăzute pentru explicarea Simbolului de<br />
credinţă, iar în Săptămâna Mare nu mai erau ţinute cateheze.88 La începutul<br />
săptămânii a cincea, înainte de a începe explicarea Simbolului de<br />
credinţă, le era transmis fotizomenilor în mod oral textul Simbolului de<br />
credinţă (traditio symboli).89 Transmiterea se făcea pe cale orală, pentru<br />
ca cei nebotezaţi şi catehumenii să nu poată intra în posesia textului. În<br />
timpul celor două săptămâni în care Simbolul le era explicat articol după<br />
articol fotizomenii erau obligaţi să-l înveţe pe de rost, pentru ca în sâmbăta<br />
de dinaintea Floriilor să îl poată rosti în cadrul unui ritual liturgic special<br />
în faţa episcopului ca mărturisire proprie de credinţă (redditio symboli).<br />
Candidaţii la Botez păşeau pe rând împreună cu naşii lor prin faţa episcopului,<br />
care era aşezat pe un scaun în absida basilicii numită Martyrium.<br />
Acolo rosteau Simbolul de credinţă. Acest gest fundamental constituia intrarea<br />
fotizomenului în comuniunea de credinţă a Bisericii respective. Numai<br />
comuniunea în credinţă crea premizele comuniunii euharistice, care<br />
avea să aibă loc real în noaptea de Paşti. În mărturisirea aceleiaşi credinţe<br />
se exprimă unitatea comunităţii creştine. Creştinii erau un suflet şi un<br />
trup.90<br />
3. Ritualul botezului în noaptea de Paşti<br />
sau pe drumul către Paradis<br />
Cu privire la ritualul săvârşirii Botezului în Noaptea de Înviere, acea<br />
noapte mai strălucitoare decât soarele, Egeria nu ne dă nici un amănunt.<br />
După ce descrie, aşa cum am văzut, modul în care catehumenii se pregăteau<br />
pentru Botez trece şi vorbeşte direct despre catehizarea de după Botez.91<br />
Probabil modul săvârşirii era prea asemănător cu cel din patria sa,<br />
aşa că nu a considerat necesar să relateze prietenelor sale despre acest<br />
lucru. Din fericire, ,,Catehezele mistagogice” rostite în acea vreme la Ierusalim<br />
ne dau amănuntele necesare cu privire la acest lucru. Primele două<br />
cateheze se referă la Botez, cea de a treia la Mirungere, iar ultimele două<br />
ne prezintă Liturghia euharistică din Noaptea de Paşti.<br />
83
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
3.1 Locul şi timpul săvârşirii<br />
Locul unde se săvârşea botezul era Baptisteriul92 din cadrul complexului<br />
arhitectonic de la Sfântul Mormânt. Acesta se afla în partea de sudvest<br />
a curţii interioare care despărţea Basilica de Anastasis. El era alcătuit<br />
dintr-un hol şi bazinul propriu-zis.93<br />
Timpul săvârşirii Botezului era Noaptea Învierii.94 Privegherea din<br />
Noaptea de Înviere începea sâmbătă seara în Anastasis cu un fel de vecernie,<br />
căreia îi urma lucernariul, o slujbă în timpul căreia erau aprinse o mulţime<br />
de lumini de la candela care ardea neîncetat la Mormânt.95 Pentru<br />
continuarea privegherii se mergea în Martyrium, unde se citeau douăsprezece<br />
texte biblice din Vechiul Testament.96 În timpul acestor citiri avea loc<br />
botezul propriu-zis al fotizomenilor.<br />
3.2 Moartea omului vechi, învierea celui nou şi îmbrăcarea<br />
lui întru Hristos în Botez (Mystagogicae Catecheses 1-3)<br />
Descrierea din Catehezele mistagogice începe din momentul în care catehumenii<br />
se aflau în holul aflat în faţa baptisteriului. Acolo aveau loc lepădarea<br />
de satana şi unirea cu Hristos. Să ne imaginăm atmosfera deosebită<br />
de acolo, lumânările care ard şi mulţimea de fotizomeni care aşteptau<br />
împreună cu naşii lor momentul pentru care se pregăteau de câţiva ani.<br />
Atmosfera era cu siguranţă plină de emoţii şi entuziasm. Să nu uităm că în<br />
viziunea biblică şi în mentalitatea creştinului antic noaptea şi întunericul<br />
erau timpul şi spaţiul în care aveau loc cu predilecţie teofaniile. Dar timpul<br />
nopţii este caracterizat de ambivalenţa faptului că atât Dumnezeu, cât şi<br />
diavolul se revelează noaptea.97 De aceea, fotizomenul era cel care trebuia<br />
mai întâi să lămurească această ambivalenţă în ceea ce îl privea.<br />
De aceea, ne spune Sfântul Chiril, întors cu faţa către Apus şi cu mâna<br />
întinsă fotizomenii se lepădau de satana, ca şi cum acesta ar fi fost prezent.98<br />
Formula de lepădare folosită la Ierusalim era următoarea: „Mă<br />
lepăd de tine satan, de toate faptele tale, de toată pompa ta şi de toată<br />
slujirea ta“.99 Acest rit al lepădării de satana este atestat clar în literatura<br />
creştină la Tertulian, de la el devenind atât în Răsărit cât şi în Apus parte<br />
componentă a slujbei botezului.100 Pe lângă lepădarea de satana, care<br />
apare în toate formulele de lepădare cunoscute, alte trei obiecte care revin<br />
mereu în formulele de abrenunţiaţie sunt pompa,101 opera102 şi angeli.103<br />
Lepădarea de faptele, pompa şi slujirea lui satana făceau cu putinţă<br />
începutul vieţuirii minunate creştine, aşa cum o cunoaştem din alte izvoare<br />
84
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
ale vremii. Pompa era în strânsă legătură cu teatrul păgân, care era imoral<br />
şi sta în strânsă legătură cu miturile păgâne. Slujirea lui era legată de<br />
cultul şi practicile magice adresate zeilor imaginari.104 Chiar dacă timpul<br />
persecuţiilor trecuse, Biserica a încercat şi în secolul al IV-lea să se delimiteze<br />
de lumea păgână.<br />
Ridicarea mîinii drepte apare prescrisă pentru prima oară de către Chiril<br />
al Ierusalimului. Mâna dreaptă ridicată este mâna pregătită pentru a<br />
lovi, semn şi gest simbolic ritual, care exprimă lipsa de frică în faţa celui de<br />
care cel botezat se leapădă, în faţa satanei.105 Suflarea şi scuiparea diavolului<br />
de către fotizomen, atestată în alte centre creştine, exprimă duşmănia<br />
principială împotriva lui satan şi ruptura irevocabilă cu el.106<br />
Lepădarea de satana avea loc la început sub formă de aserţiune, prin<br />
rostirea formulei de lepădare după ce mai întâi era rostită de liturg.107 Se<br />
observă şi opoziţia activă personală a celui care venea spre luminare împotriva<br />
diavolului din întregul său comportament din timpul acestui act, din<br />
gesturile şi din fizionomia lui.108<br />
Lepădării îi urma în mod nemijlocit unirea cu Hristos, care avea loc în<br />
urma întoarcerii celui care urma să fie botezat spre est, „către ţinutul luminii“,<br />
şi a rostirii unei mici mărturisiri de credinţă: „Cred în Tatăl, în Fiul şi<br />
în Sfântul Duh şi în botezul pocăinţei.“ (εν βαπτισµα µετανοιας)109<br />
Pentru Theodor de Mopsuestia unul din înţelesurile fundamentale al<br />
actului Botezului este faptul că prin acesta se realizează o schimbare a<br />
stăpâniei. Fotizomenul iese din imperiul lui satan şi intră în Imperiul lui<br />
Hristos. Are loc aşadar o schimbare a cetăţeniei. Prin trecerea în listele<br />
Bisericii, iar mai apoi prin unirea cu Hristos, neofitul devine cetăţean al<br />
Polisului-Ideal, al Paradisului, în care episcopul îl duce de mână. Botezul<br />
este asemănat de Chiril cu ieşirea din robia egipteană, care sfârşeşte pentru<br />
fotizomen prin înnecarea diavolului în apa Botezului.110<br />
Aceste prime acte au avut loc în hala din faţa baptisteriului. Fotizomenul<br />
intra însă apoi în „Sfânta Sfintelor“111, adică în baptisteriu, pentru<br />
săvârşirea riturilor care urmau.112 Baptisteriul era pentru Sfântul Chiril<br />
„Sfânta Sfintelor“, adică locul unde se săvârşea misterul, dar şi „locul teologic“<br />
unde misterul era înţeles. Aici avea loc dezbrăcarea hainelor, imagine<br />
a dezbrăcării omului vechi cu faptele lui. Un ritual simbolic exterior<br />
defineşte din nou un act interior trans<strong>format</strong>or. Omul a fost creat de către<br />
Dumnezeu gol, neîmbrăcat. Haina este purtată abia de către omul cel căzut,<br />
ea exprimând starea de cădere. Cel ce îmbracă haina botezului leapădă<br />
85
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
haina purtată ca urmare a căderii în păcat. Haina botezului este îmbrăcarea<br />
în Hristos, iar această îmbrăcare în Hristos ne redă din nou Paradisul.<br />
Orice mister care se săvârşeşte în Biserică este un mister eshatologic.113<br />
Sfântul Chiril împărtăşeşte această concepţie deplin: „In faţa tuturor ochilor<br />
aţi fost goi şi nu v-aţi ruşinat! Aţi reprezentat într-adevăr o copie a primului<br />
creat, a lui Adam, care era gol în Paradis şi nu se ruşina.“114<br />
Dezbrăcării115 îi urma în mod nemijlocit ungerea din cap până în picioare<br />
cu untdelemn exorcizat,116 după care urma Botezul prin afundarea<br />
de trei ori în apă, un simbol al morţii şi al învierii împreună cu Hristos.117<br />
Abia din secoulul al IV-lea cele trei afundări în apă au fost interpretate ca<br />
simbol al celor trei zile petrecute de Hristos în Mormânt,118 iar Chiril este<br />
unul din martorii cei mai importanţi.119<br />
De remarcat este faptul că mistagogul nu vorbeşte nimic despre sfinţirea<br />
apei pentru Botez. Că o sfinţire a apei nu ar fi existat în acea vreme<br />
la Ierusalim este puţin probabil. Ea este atestată sigur pentru prima oară<br />
la contemporanii Sfântului Chiril Serapion de Thmuis în Răsărit şi Ambrozie<br />
al Milanului ( +397) în Apus.120 O explicaţie plauzibilă a nemenţionării<br />
sfinţirii apei este faptul că la acest act ritual fotizomenii nu erau<br />
prezenţi, iar mistagogul le explică în catehezele sale doar ceea ce au trăit<br />
personal.121<br />
Ceea ce accentuează mistagogul este transformarea fiinţială care are<br />
loc odată cu Botezul. Caracteristicile fundamentale ale apei sunt faptul că<br />
aceasta curăţă şi dă viaţă. Apa sfinţită a Botezului produce curăţirea interioară<br />
a omului de orice pată şi dăruieşte o viaţă nouă. Toate elementele<br />
exterioare ale Tainei sunt semne eficace ale prezenţei mântuitoare a lui<br />
Hristos şi exprimă vizibil participarea reală la moartea şi învierea Sa.122<br />
Sfântul Chiril le transmitea neofiţilor această experienţă cu următoarele<br />
cuvinte: „Ceea ce Solomon a zis într-un alt context, se potriveşte şi pentru<br />
voi. Acesta a zis: „O vreme a naşterii şi o vreme a morţii.“ La voi este invers:<br />
o vreme a morţii şi o vreme a naşterii. In acelaşi timp s-a întâmplat totul:<br />
odată cu moartea s-a întâmplat şi naşterea voastră.“123<br />
Imediat după ieşirea din apă se săvârşea ungerea postbaptismala cu<br />
mir (το µυρον) a celui abia botezat, la frunte şi la celelalte simţuri.124 Cei<br />
ce se botează sunt icoane ale lui Iisus Hristos şi precum asupra Mântuitorului<br />
s-a pogorât Duhul Sfânt imediat după Botez, la fel se întâmpla şi cu<br />
cei nou botezaţi, cărora le erau transmise prin ungerea cu mir toate darurile<br />
Duhului Sfânt. Chiril încerca să-i facă conştienţi pe cei nou botezaţi de<br />
86
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
viaţa nouă care le-a fost dăruită: „Căci pe de o parte este uns trupul cu mir<br />
văzut, iar pe de altă parte este sufletul sfinţit cu Duhul Sfânt şi Dătător de<br />
Viaţă.“125 Orice mister poate fi descris sub forma unui paralelism. Pentru<br />
mistagogul nostru între ceea ce se vede şi ceea ce nu se vede este un paralelism<br />
perfect, un paralelism realist.<br />
Faptul că cei nou botezaţi au înviat pentru o viaţă nouă este marcat şi<br />
de deplasarea acestora împreună cu Episcopul de la baptisteriul din curtea<br />
interioară până în Anastasis, locul unde Mântuitorul Hristos a înviat.126<br />
Şi ei înviaseră cu puţin timp în urmă. Iar semnul că erau nişte oameni noi,<br />
fără nici o pată îl scotea în evidenţă hainele albe în care erau îmbrăcaţi.<br />
Botezaţi în Hristos erau apoi îmbrăcaţi în Hristos (Gal. 3, 27). Verbul grecesc<br />
al îmbrăcării este - ενδυοµαι. Acesta vine de la δυοµαι, care înseamnă<br />
eu mă scufund. Pentru a spune eu mă îmbrac nu trebuie adăugată decât<br />
prepoziţia εν = „în“, astfel îmbrăcarea devine scufundare în ceva, scufundare<br />
în haine. Îmbrăcarea în Hristos este etimologic vorbind scufundarea<br />
în Hristos, intarea într-o intimitate deplină cu El, iar aceasta se realiza<br />
prin scufundarea în apa Botezului. Astfel scufundarea şi îmbrăcarea sunt<br />
sinonime.<br />
În Anastasis se cânta un imn, iar în final episcopul citea o rugăciune<br />
pentru neofiţi.127 Din Anastasis se mergea în procesiune până în Martyrium,128<br />
unde ceilalţi credincioşi aşteptau priveghind venirea neofiţilor,<br />
pentru a participa împreună la Liturghia euharistică din Noaptea de Înviere.129<br />
Aici neofiţii rostesc pentru prima oară Crezul împreună cu întreaga<br />
comunitate, mărturisind prin aceasta comunitatea de credinţă cu ceilalţi<br />
credincioşi. Apoi rostesc pentru prima oară rugăciunea Tatăl nostru, care<br />
era în Biserica antică rugăciunea neofiţilor. Abia cel botezat putea să i se<br />
adreseze lui Dumnezeu ca unui „Tată“. Mărturisirea aceleiaşi credinţe era<br />
premiza pentru ca neofiţii să participe pentru prima oară la „masa euharistică“<br />
din timpul Liturghiei.130<br />
Experienţa pe care cei nou botezaţi împreună cu ceilalţi credincioşi<br />
o făceau era una existenţial-realistă. Scopul tuturor actelor şi gesturilor<br />
liturgice era transformarea omului, umplerea lui de Duh Sfânt. Plin de<br />
Duhul Sfânt acesta putea avea o vieţuire minunată şi nemaivăzută, care<br />
stârnea bineînţeles, chiar uimirea păgânilor. Realitatea transformării era<br />
pentru Sfântul Chiril fundamentală: „După ce ne-am sfinţit prin aceste<br />
imne duhovniceşti, rugăm pe Iubitorul de oameni Dumnezeu, să trimită<br />
Sfântul Duh peste cele puse înainte (Sfintele Daruri), pentru ca să facă<br />
87
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
pâinea Trupul lui Hristos, iar vinul Sângele lui Hristos. Căci tot ceea ce<br />
atinge Sfântul Duh, este sfinţit şi trans<strong>format</strong>.“131 Iar dacă materia însăşi<br />
poate fi trans<strong>format</strong>ă de către Duhul Sfânt, nu cu atât mai mult omul?<br />
4. Catehezele mistagogice de după Botez<br />
(Itinerarium Egeriae 47, 1-2)<br />
Egeria este cea care ne povesteşte ce se întâmpla mai departe cu neofiţii<br />
în săptămâna de după Paşte:<br />
47.1. „Când au venit zilele de Paşte, se merge în opt zile, de la Paşte<br />
până în a opta zi, după slobozirea din Biserică, cu imne în Anastasis. Acolo<br />
se rosteşte o rugăciune, iar credincioşii sunt binecuvântaţi. Apoi episcopul<br />
stă sprijinit de grilajul interior, care se găseşte în grota din Anastasis şi explică<br />
tot ceea ce s-a întâmplat la botez.<br />
2. La acea oră nu are nici un catehumen acces în Anastasis; numai neofiţii<br />
şi credincioşii, care vor să audă despre misterii, intră în Anastasis. Se<br />
închid chiar uşile, pentru a nu intra vreun catehumen. In timp ce episcopul<br />
povesteşte şi explică totul amănunţit sunt vocile entuziaştilor ascultători<br />
atât de tari, încât acestea pot fi auzite din afara bisericii. El le dezvăluie<br />
misterele astfel încât nici unul nu putea să rămână nemişcat, de ceea ce<br />
auzea explicându-se.“132<br />
Iniţierea creştină nu era încheiată în Ierusalim odată cu Botezul. În<br />
zilele de după Paşte, în care era celebrată Sfânta Liturghie în Martyrium,<br />
neofiţii şi alţi credincioşi doritori se adunau după Liturghie în Anastasis<br />
pentru a li se explica semnificaţia ritualului pe care l-au trăit personal în<br />
Noaptea de Înviere.133 Acum începea rostirea Catehezelor mistagogice,<br />
care erau în Ierusalim în număr de cinci.134 Aceste cateheze erau rostite<br />
în Anastasis, spre deosebire de catehezele prebaptismale care erau rostite<br />
în Martyrium. Era şi acesta un semn al învierii.Topologia complexului<br />
arhitectonic al Sfântului Mormânt contribuia astfel la mai deplina trăire a<br />
realităţii morţii şi învierii împreună cu Hristos în taina Botezului.<br />
Prin aceste cateheze se urmărea ca neofiţii să înţeleagă în ce măsură<br />
au devenit nişte oameni noi. Nou botezatul trebuia să afle în ce măsură s-a<br />
dezbrăcat de omul cel vechi şi s-a îmbrăcat în omul cel nou.135 Ca şi alegoria<br />
în exegeză, mistagogia încearcă în cadrul liturgic să descopere importanţa<br />
existenţială a faptului că gesturilor liturgice exterioare le corespund<br />
transformări interioare profunde. Astfel mistagogia ne apare ca o formă de<br />
88
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
teologie liturgică, care încearcă să ne conducă în inima misterului. Pentru<br />
Părintele Stăniloae misterul sau taina era întâlnirea dintre divin şi uman.<br />
În acest sens mistagogia încearcă să ne vorbească despre ceea ce se întâmplă<br />
atunci când omul se întâlneşte cu Dumnzeu în spaţiul eclezial.<br />
Mistagogul se implică personal în explicarea tainelor la care neofiţii au<br />
luat parte, încercând să-l abordeze direct pe fiecare dintre ei. Chiar la începutul<br />
primei cateheze Sfântul Chiril spunea: „Eu vreau să vă duc acum<br />
de mână spre livada luminoasă şi mirositoare a Paradisului.“136 Ne aflăm<br />
astfel în faţa unei eshatologii prezenteiste. Botezul creştin presupune trimiterea<br />
Sfântului Duh şi întemeierea Bisericii, lucru întâmplat în zilele<br />
cele din urmă, adică la Cincizecime. De aceea, prin Botez avea loc preluarea<br />
neofitului în comunitatea eshatologică.137<br />
Egeria ne mărturiseşte, că nimeni nu ramânea nemişcat de tâlcuirea<br />
mistagogului.138 Aplauzele de la sfârşitul catehezelor erau atât de tari, încât<br />
ele puteau fi auzite din afara Bisericii.<br />
Comunitatea creştină din Ierusalim ne apare la sfârşitul secolului al IVlea,<br />
în urma celor prezentate, ca una care trăia din plin, realist experienţa<br />
vieţii întru Hristos prin Duhul Sfânt.<br />
5. Pledoarie pentru o teologie a experienţei<br />
Părintele Pavel Florenski scria în lucrarea sa fundamentală „Stâlpul şi<br />
temelia Adevărului“, că „pentru a deveni ortodox, trebuie să te cufunzi de<br />
îndată în însăşi elementul Ortodoxiei, trebuie să începi să trăieşti ortodox<br />
– altă cale nu există.“139 Experienţa religioasă vie era pentru el unicul<br />
mod de cunoaştere a dogmelor. Ne aflăm astfel în faţa unei teologii a experienţei.<br />
Teologia experienţei vine să ne arate tocmai că nu există teologie<br />
în afara experienţei, a trăirii religioase. La Florenski noţiunile de „experienţă“<br />
şi „eclezialitate“ sunt interşanjabile. De aceea, orice experienţă religioasă<br />
autentică nu poate avea loc decât în spaţiul eclezial.140 Afirmaţiile<br />
şi convingerile sale corespund întru totul cu viziunea Sfântului Chiril al Ierusalimului<br />
şi a majorităţii teologilor creştini antici. Practica Bisericii din<br />
Ierusalim de a împărtăşii numai fotizomenilor şi credincioşilor anumite<br />
misterii, pleacă tocmai de la premiza că în afara trăirii personale, a experienţei<br />
proprii misterele şi dogmele creştine nu pot fi înţelese.<br />
Normal că aproape toate elementele menţionate în acest studiu pot fi<br />
regăsite în textele rugăciunilor şi ritualurilor prebaptismale, baptismale<br />
89
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
şi postbaptismale păstrate până astăzi în molitfelnicele şi aghiasmatarele<br />
Bisericii Ortodoxe. Dar, necunoaşterea contextului istoric al apariţiei lor,<br />
cât şi a evoluţiei ulterioare, a mentalităţilor din care s-au născut conduce<br />
la rupturi interpretative, la metamorfoze teologice.<br />
Cunoaşterea mentalităţii baptismale a Bisericii antice aduce cu sine reflexia<br />
asupra posibilităţilor de a-i introduce şi noi pe creştinii contemporani<br />
în marile Taine ale Bisericii, făcându-ne invitaţia la creativitate. Prin<br />
Botez Biserica îşi împlineşte misiunea încredinţată de către Întemeietorul<br />
ei, de a-i conduce pe oameni către Paradis. Deoarece, astăzi se practică<br />
pedobaptismul nu mai avem o instituţie a catehumenatului. Dar oare nu<br />
suntem noi creştinii neîncetat nişte catehumeni? Omorârea omului vechi<br />
şi învierea omului nou din noi nu este un proces care durează întreaga<br />
noastră viaţă? De aceea, viaţa creştină autentică nu este altceva decât un<br />
botez zilnic.141 Zilnic creştinul trebuie să lupte pentru omorârea omului<br />
vechi din el şi învierea omului nou, pentru depăşirea dedublării.<br />
Note<br />
1 Deşi până în prezent faptul că Sfântul Chiril al Ierusalimului este autorul Catehezelor<br />
mistagogice este controversat, ele fiind atribuite Episcopului Ioan, urmaşul său pe<br />
scaunul episcopal din Ierusalim, datorită faptului că în toate ediţiile cunoscute Catehezele<br />
mistagogice sunt editate sub numele Sfântului Chiril, în studiul de faţă el va fi trecut drept<br />
autor al lor.<br />
Ideea scrierii studiului de faţă s-a născut în urma participării la un seminar cu privire la<br />
Jurnalul de călătorie al pelerinei Egeria ţinut de către Prof. Dr. Karl Christian Felmy, la<br />
Facultatea de Teologie Evanghelică din Erlangen în anul 1999.<br />
2 Kaiser Julian der Abtrünnige, Die Briefe, eingeleitet, übersetzt und erläutert von L.<br />
Goessler, Zürich-Stuttgart, 1981, p. 114 f.<br />
3 A se vedea pentru prezentarea detaliată a caracterului zeilor păgâni: Gustave Bardy,<br />
Menschen werden Christen. Das Drama der Bekehrung in den ersten Jahrhunderten,<br />
Herausgegeben von Josef Blank, Herder, Freiburg –Basel – Wien, 1988, p. 47-48. Privitor<br />
la divinizarea împăraţilor romani Henri-Irénée Marrou spunea: „Pentru a face «un zeu»<br />
din rege, acest om din carne şi sânge, nu trebuie să ai despre zei o idee prea elevată.“<br />
Henri-Irénée Marrou, Biserica în antichitatea târzie 303-604, Traducere de Roxana<br />
Mareş, Editura Teora, Bucureşti, 1999, p. 18.<br />
4 Epistola către Diognet, perlă a literaturii creştine postapostolice, s-a născut tocmai din<br />
uimirea lui Diognet – un păgân neidentificat sau poate un nume fictiv – faţă de modul<br />
de a fi al creştinilor. Autorul epistolei se adresează lui Diognet la începutul scrierii sale<br />
astfel: „Pentru că văd, prea puternice Diognet, că te străduieşti mult să cunoşti religia<br />
creştinilor şi că te interesezi, cu multă pricepere şi cu mare grijă de creştini, ca să afli: în<br />
care Dumnezeu cred, cum se închină Lui şi cum se face că toţi creştinii nesocotesc lumea<br />
şi dispreţuiesc moartea, că nici nu socotesc dumnezei pe cei socotiţi de elini dumnezei şi<br />
nici nu ţin supestiţiile iudeilor; şi în sfârşit pentru că vrei să ştii ce este dragostea pe care<br />
o au unii faţă de alţii şi pentru ce acest neam nou de oameni au acest mod de viaţă s-a<br />
90
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
ivit acum în lume şi nu înainte...“ Epistola către Diognet, cap. V, în: „Scrierile Părinţilor<br />
Apostolici“, Traducere, indici şi note de Pr. D. Fecioru, PSB, Vol 1, Ed. Institutului Biblic,<br />
Bucureşti, 1979, p. 337.<br />
5 O prezentare detaliată a felului în care creştinii se iubeau şi se ajutau reciproc în primele trei<br />
secole oferă Adolf von Harnack în capitolul intitulat „Das Evangelium der Liebe und der<br />
Hilfeleistung“ al lucrării monumentale: Die Mission und Ausbreitung des Christentums<br />
in den ersten drei Jahrhunderten, Vierte verbesserte und vermehrte Auflage, Wiesbaden,<br />
1965 p. 170-219.<br />
6 Oikos este casa, dar termenul desemnează şi lumea locuită. Prepoziţia „para“ desemnează<br />
aşezarea lângă într-un mod dinamic, adică depăşirea lumii. Asupra concepţiei creştinilor<br />
primari cu privire la înstrăinarea de lume şi a nelepădării în acelaşi timp a responsabilităţii<br />
faţă de lume a se vedea: Karlmann Beyschlag, In der Welt – nicht von der Welt. Der Weg<br />
der frühen Christen, în: Karlmann Beyschlag, Evangelium als Schicksal. Fünf Studien zur<br />
Geschichte der Alten Kirche, ClaudiusVerlag, München, 1979, p. 14 ş.u.<br />
7 Epistola către Diognet, cap. V, în: „Scrierile Părinţilor Apostolici“, Traducere, indici şi<br />
note de Pr. D. Fecioru, PSB, Vol 1, Ed. Institutului Biblic, Bucureşti, 1979, p. 340.<br />
8 Georg Kretschmar susţine chiar, că dacă un creştin din acea vreme ar fi fost întrebat care<br />
ar fi fost actul de cult central al Bisericii ar fi vorbit în răspunsul său despre botez şi nu<br />
despre euharistie. Georg Kretschmar, Die Geschichte des Taufgottesdienstes in der alten<br />
Kirche, în: „Leiturgia“, Band V, Kasel, 1970, p. 5.<br />
9 Vezi: Heinz Kähler, Die frühe Kirche. Kult und Kultraum, Berlin, 1972.<br />
10 De amintit sunt Sfântul Ioan Gură de Aur, Sfântul Ambrozie al Milanului, Sfântul Chiril al<br />
Ierusalimului şi Teodor de Mopsuestia. O prezentare a omiliilor şi catehezelor baptismale<br />
ale acestor Părinţi la: Pr. Asist. Liviu Streza, Botezul în diferite rituri liturgice creştine,<br />
Teză de doctorat, în: „Ortodoxia“, XXXVII (1985), Nr. 1, p. 71-85.<br />
11 Dintre lucrările de sinteză cu privire la istoria catehumenatului trebuie remarcată alături<br />
de lucrarea fundamentală a lui Georg Kretschmar amintită la nota nr. 2 şi lucrarea mai<br />
veche a lui Johann Mayer, Geschichte des Katechumenats und der Kathechese in den<br />
ersten sechs Jahrhunderten, Kempten, 1868, 350 pagini.<br />
12 Cu privire la evoluţia riturilor liturgice legate de Taina Botezului a se vedea teza de doctorat<br />
a Pr. Asist. Liviu Streza, Botezul în diferite rituri liturgice creştine, în: „Ortodoxia“,<br />
XXXVII (1985), Nr. 1, p. 27-102.<br />
13 Cu privire la numele pelerinei, care nu este cunoscut direct din textul manuscris al<br />
Itinerariului, deoarece începutul şi sfârşitul textului s-au pierdut, ci transmis în mai multe<br />
variante – Echeria, Etheria, Heteria, Aetheria, Eiheria şi Eucheria – într-o scrisoare a<br />
călugărului spaniol Valerius von Bierzo (+ 691), a se vedea: Égérie. Journal de voyage<br />
(Itinéraire) / Valerius du Bierzo. Lettre sur la b se Égérie, Editat şi tradus de P. Marval /<br />
M.C. Díaz y Díaz, (SCh 296), Paris, 1982, p. 16 ş.u.<br />
14 La redactarea studiului de faţă am folosit ediţia cea mai nouă cunoscută mie, apărută în<br />
noua colecţie bilingvă a izvoarelor creştine din Antichitate şi Evul Mediu numită FONTES<br />
CHRISTIANI (FC), colecţie care apare la celebra editură HERDER (Freiburg – Basel –<br />
Wien – Barcelona – Rom – New York) începând din anul 1991. Fontes Christiani este<br />
un fel de Sources Chretiennes în limba germană. Spre deosebire de colecţia franceză<br />
are introduceri mai vaste şi este mai actuală cu privire la noile descoperiri în domeniu,<br />
deoarece apare abia de 9 ani. Până în prezent au apărut aproximativ 50 de volume.<br />
Egeria, Itinerarium. Reisebericht, lateinisch-deutsch, Übersetzt und eingeleitet von Georg<br />
Röwekamp, Herder, Freiburg – Basel – Wien – Barcelona – Rom – New York, 1995 (FC -<br />
20). Introducere – p. 1-115, Textul Itinerariului – p. 117-307. O analiză a însemnărilor de<br />
91
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
călătorie ale Egeriei şi traducerea jurnalului său în limba română la Pr. Marin Branişte,<br />
Insemnările de călătorie ale pelerinei Egeria sec. 4, Teză de doctorat, în: „Mitropolia<br />
Olteniei“, Nr. 4-6, 1982, p. 225-381.<br />
15 Cu privire la datarea călătoriei şi la problemele rămase până astăzi deschise, vezi<br />
introducerea lui Georg Röwekamp, Egeria, Itinerarium. Reisebericht, p. 23 ş.u.<br />
16 Cea mai nouă ediţie a catehezelor este de asemenea editată în Fontes Christiani: Cyrill von<br />
Jerusalem, Mystagogische Kathechesen, griechisch-deutsch, Übersetzt und eingeleitet<br />
von Georg Röwekamp, Herder, 1992 (FC - 7). Introducere p. 1-91. Textul p. 94-165. În<br />
limba română vezi traducerea Pr. D. Fecioru: Sfântul Chriril al Ierusalimului, Catehezele,<br />
Bucureşti, 1945. („Izvoarele Ortodoxiei, 7) Ca literatură secundară a se vedea: Pr. Conf.<br />
Mihail Bulacu, Conştiinţa creştină. Studiu catehetic după Catehezele Sfântului Chiril<br />
Arhiepiscopul Ierusalimului, Bucureşti, 1941. Chiţu Viorel, Catehezele Sfântului Chiril al<br />
Ierusalimului ca izvor pentru istoria cultului creştin, în: „Studii Teologice“, XII (1960), nr.<br />
3-4, p. 161-176.<br />
17 Data exactă a rostirii acestor cateheze nu poate fi stabilită. Unii cercetători au negat că Chiril<br />
ar fi fost autorul catehezelor, atribuindu-i-le urmaşului său Ioan pe scaunul episcopal<br />
din Ierusalim. Cu privire la paternitatea lui Chiril şi argumentele împotriva ei a se vedea<br />
introducerea lui Georg Röwekamp, Cyrill von Jerusalem, Mystagogische Kathechesen, p.<br />
9-15. In 1970 Pierre-Thomas Camelot a căutat să demonstreze autenticitatea Catehezelor<br />
mistagogice, comparând teologia lor cu cea a catehezelor prebaptismale rostite de Chiril.<br />
Concluzia lui era că este puţin probabil ca aceste cateheze să fi fost rostite într-o epocă<br />
ulterioară vieţii Sfântului Chiril. Vezi: Pierre-Thomas Camelot, Note sur la théologie<br />
baptismale des catéchèses attribuées a Saint Cyrille de Jérusalem, în: KYRIAKON.<br />
Festschrift Johannes Quasten, edited by Patrick Granfield and Josef A. Jungmann,<br />
Volume II, Münster, 1970, p. 724-729.<br />
18 Vezi introducerea lui Georg Röwekamp, Cyrill von Jerusalem, Mystagogische Kathechesen,<br />
p. 15 şi nota 41.<br />
19 Vezi: Georg Kretschmar, Katechumenat, I. Alte Kirche, în: „Theologische Realenzyklopädie“,<br />
Band 18, 1989, p. 2. Despre acest lucru vorbeşte clar Traditio Apostolica a lui Ippolit în<br />
capitolul 19: „Si apprehenditur catechumenus propter nomen domini, ne faciat cor duplex<br />
propter testimonium. Si enim violentia ei infertur et occiditur, cum peccata sua nondum<br />
remissa sunt, iustificabitur. Accepit enim baptismum in sanguine suo.“ TA, 19.<br />
20 O nouă ediţie a Tradiţiei apostolice a apărut în anul 1991 în text paralel grec-latin-german<br />
în Fontes Christiani: Traditio Apostolica, Lateinisch-griechisch-deutsch, Übersetzt und<br />
eingeleitet von Wilhelm Geerlings, Herder, Freiburg – Basel – Wien – Barcelona – Rom<br />
– New York, 1991 (FC - 1). Introducere – p. 141-208, Textul – p. 211-313. Ediţia franceză:<br />
La Tradition apostolique d’après les anncienes versions, în: „Sources Chretiennes“,<br />
Nr.11, Paris, 1968. În acest regulament bisericesc sunt prezentate ocupaţiile şi activităţile<br />
economice permise celor care voiau să devină creştini, durata catehizării, botezul<br />
catehumenilor şi participarea la prima euharistie.<br />
21 Problema paternităţii lui Hippolit a fost pusă de multe ori la îndoială şi rămâne o<br />
problemă deschisă. În urma unor cercetări şi observaţii noi cu privire la autorul ,,Tradiţiei<br />
Apostolice”, renumitul istoric bisericesc german Christoph Markschies, profesor de Istoria<br />
Bisericii Vechi la Facultatea de Teologie a Universităţii din Jena, face recomandarea ca<br />
până la editarea unei,, Editio critica maior a Tradiţiei Apostolice”, aceasta din urmă nu<br />
mai poate fi folosită ca izvor pentru argumentaţii istorice şi teologice. Acest lucru se<br />
datorează faptului că textul latin reconstruit de Botte, care este folosit până astăzi ca text<br />
de bază de către cercetători, provine dintr-o epocă în care în materialul vechi existent<br />
92
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
a fost introdusă terminologia trinitară a epocii respective. De aceea,se poate apriori<br />
considera că scrierea a suferit în secolul al IV-lea prelucrări substanţiale. Vezi: Christoph<br />
Markschies, Wer schrieb die sogenannte Traditio Apostolica? Neue Beobachtungen und<br />
Hypothesen zu einer kaum lösbaren Frage aus der altkirchlichen Literaturgeschichte, în:<br />
Wolfram Kinzig, Christoph Markschies, Markus Vinzent, Tauffragen und Bekenntnis.<br />
Studien zur sogenannten „Traditio Apostolica“, zu den „Interrogationes de fide“ und zum<br />
„Römischen Glaubensbekenntnis“, Walter de Gruyter, Berlin-New York, 1999, p. 53-56.<br />
22 Învăţătură a celor Doisprezece Apostoli, în: „PSB“, vol 1, p. 28.<br />
23 Cu privire la teologia Botezului în primele trei veacuri creştine vezi: Magistrand Dumitru<br />
Popescu, Doctrina despre Taina Botezului în primele secole creştine, în: „Ortodoxia“,<br />
XIII (1961), Nr. 3, p. 393-404.<br />
24 Detaliat despre acest lucru la Georg Kretschmar, Die Geschichte des Taufgottesdienstes...,<br />
p. 66-81.<br />
25 Vezi: Traditio Apostolica, Lateinisch-griechisch-deutsch, Herder, 1991, p. 244-253.<br />
26 Ibidem, p. 253-257. Această distincţie între cele două etape ale catehumenatului s-a<br />
păstrat până astăzi în Liturghia Darurilor mai înainte Sfinţite, care se săvârşeşte în<br />
Bisericile Ortodoxe în Postul Mare. După rugăciunea pentru catehumeni şi dezlegarea lor<br />
pentru a ieşi din Biserică urmează o ectenie specială pentru fotizomeni care începe astfel:<br />
1. Câţi sunteţi chemaţi ieşiţi, cei chemaţi ieşiţi; câţi sunteţi pentru luminare apropiaţivă;<br />
rugaţi-vă cei pentru luminare Domnului. 2. Cei credincioşi, pentru fraţii care se<br />
gătesc spre sfânta luminare şi pentru mântuirea lor, Domnului să ne rugăm, etc. După<br />
rostirea rugăciunii pentru cei ce se pregătesc pentru sfânta luminare ectenia se încheie cu<br />
ecfonisul: „Că Tu eşti luminarea noastră...“, urmând îndată: „Câţi sunteţi pentru luminare<br />
ieşiţi; cei pentru luminare ieşiţi...“ Vezi: Liturghierul, tipărit cu aprobarea Sfântului Sinod<br />
şi cu binecuvântarea P.F. Teoctist, Patriarhul Bisericii Ortodoxe Române, Ed. Institutului<br />
Biblic şi de Misiune al Bisericii Ortodoxe Române, Bucureşti, 1987, p. 264-265.<br />
27 A se vedea: Alois Stenzel S.J., Die Taufe. Eine genetische Erklärung der Taufliturgie,<br />
Verlag Felizian Rauch, Innsbruck, 1958, p. 56-59.<br />
28 Vezi: J.A. Jungmann, Katechumenat, în: „Lexikon für Theologie und Kirche“, Band 6,<br />
1961, col. 52.<br />
29 Georg Kretschmar, Katechumenat, I. Alte Kirche, p. 5.<br />
30 Vezi pentru mai multe amănunte: Th. Ohm, Katechumenat, IV. In der Mission, în: „Lexikon<br />
für Theologie und Kirche“, Band 6, 1961, col. 54-55. Karl Hauschildt, Katechumenat, II.<br />
Vom Mittelalter bis zur Gegenwart, în: „Theologische Realenzyklopädie“, Band 18, 1989,<br />
p. 5-6.<br />
31 O prezentare amănunţită a tuturor călătoriilor efectuate de Egeria din Ierusalim la: Georg<br />
Röwekamp, Egeria, Itinerarium. Reisebericht, (Introducere), p. 30-33.<br />
32 Vezi capitolele 24-49 ale itinerariului său. Jurnalul Egeriei este cel mai vechi şi mai<br />
important izvor cu privire la evoluţia istorică a cultului public şi a anului bisericesc în<br />
Ierusalim.<br />
33 Postul Mare dura la Ierusalim 8 săptămâni, deoarece sâmbăta şi duminica nu se postea. 8<br />
săptămâni a câte 5 zile făceau exact 40 de zile de post. A se vedea relatarea Egeriei despre<br />
durata şi felul în care era ţinut postul la Ierusalim. Egeria, Itinerarium. Reisebericht, p.<br />
242-245 şi 250-253.<br />
34 Text tradus după: Egeria, Itinerarium. Reisebericht, p. 295-297.<br />
35 Cel puţin aceasta este perioada confirmată de TA, 17. În cazul unui comportament moral<br />
impecabil perioada de catehumenat putea fi scurtată şi mai mult.<br />
93
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
36 Vezi o prezentare detaliată în Traditio Apostolica, Lateinisch-griechisch-deutsch, Herder,<br />
1991, p. 246-249.<br />
37 Traditio Apostolica, 18-19, Lateinisch-griechisch-deutsch, Herder, 1991, p. 251-253. Fără<br />
a se menţiona expres, se pare că odată cu punerea mâinilor pe cap erau rostite şi unele<br />
rugăciuni exorcizante. Din păcate nu se poate deduce care era conţinutul învăţăturilor de<br />
dinainte de anunţarea pentru botez.<br />
38 Vezi: Ibidem, cap. 26, 27 şi 28.<br />
39 Traditio Apostolica, cap. 15.<br />
40 Vezi: Georg Röwekamp, Egeria, Itinerarium. Reisebericht, p. 294-295, Nota 108. Egria<br />
însăşi numeşte de asemenea pe catehumeni „infantes“. Vezi: Ibidem, p. 278.<br />
41 Să nu uităm că Tertulian a părăsit Biserica, trecând în rândul montaniştilor, considerând-o<br />
prea indulgentă cu păcătoşii. Motivul îl arată singur în capitolul 1 al scrierii sale „De<br />
pudicitia“, unde este revoltat împotriva faptului că un episcop a declarat: „Eu iert<br />
păcatele desfrâului şi curviei celor care au făcut pocăinţă.“ Etica sa nu putea să accepte<br />
un astfel de compromis. Vezi: Gert Haendler, Von Tertullian bis zu Ambrosius. Die<br />
Kirche im Abendland vom Ende des 2. Bis zum Ende des 4. Jahrhunderts, Vierte Auflage,<br />
Evangelische Verlagsanstalt, Leipzig, 1992 p. 35 ş. u.<br />
42 Vezi: Eusebiu de Cezareea, Vita Constantini, 3, 34-39.<br />
43 Eusebiu de Cezareea, Vita Constantini, 3, 25-28. De remarcat că în mod paradoxal Biserica<br />
Învierii prin excelenţă este orientată de la est la vest, având deci altarul în partea dreaptă.<br />
O prezentare detaliată a complexului arhitectonic al Sfântului Mormânt oferă: Georg<br />
Kretschmar, Festkalender und Memorialstätten Jerusalems in altkirchlicher Zeit, în:<br />
Heribert Busse – Georg Kretschmar, Jerusalemer Heiligtumstraditionen in altkirchlicher<br />
und frühislamischer Zeit, Otto Harrassowitz, Wiesbaden, 1987, p. 29-111. Cu privire la<br />
cele două basilici îndeosebi paginile 33-43.<br />
44 Vezi: Ibidem, p. 36.<br />
45 Ieşirile şi intrările din slujbele ortodoxe de astăzi (cu cădelniţa, Evanghelia, Sfintele<br />
Daruri) îşi au originea în procesiunile care aveau loc în complexul arhitectonic al Sfântului<br />
Mormânt din Ierusalim. Anton Baumstark, celebru liturgist german de la începutul<br />
secolului nostru, a arătat într-un studiu de-al său că Sfântul Ioan Damaschin a compus<br />
,,Canonul Învierii” ca şi cântare însoţitoare a procesiunii care avea loc în noaptea de Paşti<br />
de la Anastasis prin curtea interioară, baptisteriu şi alte capele construite în curte şi până<br />
în Martyrium. Fiecare din odele canonului era cântată într-un anumit loc. Vezi capitolul:<br />
„Der Osterkanon des hl. Johannes von Damaskus als topographische Quelle“, al lucrării<br />
lui Anton Baumstark, Die Modestianischen und die Konstantinischen Bauten am Heiligen<br />
Grabe zu Jerusalem, Paderborn, 1915, p. 34-44. Procesiunile cu ocolirea Bisericii din<br />
Săptămâna Mare şi din noaptea de Înviere din Bisericile Ortodoxe de astăzi, îşi au originea<br />
în cele de la Ierusalim, prezentate de către Egeria cu destul de multe amănunte. Marea<br />
răspândire a riturilor liturgice ierusalimitane se datorează mulţimii mari de pelerini care<br />
s-au perindat prin Ţara Sfântă de-a lungul secolelor.<br />
46 Un astfel de dialog, dar nu liber cu ritualizat, s-a păstrat până astăzi în Biserica Ortodoxă<br />
în rânduiala primirii la credinţa ortodoxă a celor de credinţă mozaică. In ,,Molitfelnic”<br />
ne este redat următorul dialog care are loc între preot şi iudeul care vrea să treacă la<br />
Ortodoxie aflat în faţa uşilor Bisericii:<br />
Preotul: Cine eşti tu?<br />
Iudeul: Om care caut calea mântuirii şi care am trăit până acum în credinţa evreiască.<br />
Preotul: Pentru ce ai venit către Sfânta Biserică a lui Dumnezeu şi ce doreşti de la dânsa?<br />
Iudeul: Am venit să învăţ de la dânsa credinţa şi doresc să mă unesc cu dânsa.<br />
94
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Preotul: Ce-ţi va da ţie credinţa?<br />
Iudeul: Viaţa veşnică.<br />
Molitfelnic, tipărit cu aprobarea Sfântului Sinod şi cu binecuvântarea P. F. Părinte Teoctist,<br />
Ed. a cincea, Editura Institutului Biblic şi de Misiune al BOR, Bucureşti, 1992, p. 660.<br />
Astfel de dialoguri au loc şi la primirea celor de alte confesiuni la Ortodoxie. Vezi: Ibidem,<br />
p. 678 ş. u.<br />
47 Un presbiter le trecea numele într-o listă înainte de a începe Postul Mare, probabil chiar<br />
în duminica de dinaintea Postului. După această listă trebuiau poate să se prezinte şi la<br />
dialogul-examen cu episcopul despre care este vorba aici.<br />
48 Epistola către Diognet, cap. V-VI, în: „Scrierile Părinţilor Apostolici“, Traducere, indici şi<br />
note de Pr. D. Fecioru, PSB, Vol 1, Ed. Institutului Biblic, Bucureşti, 1979, p. 340.<br />
49 Theodor von Mopsuestia, Katechetische Omilien, Band II, Übersetzt und eingeleitet von<br />
Peter Bruns, Herder, Freiburg – Basel – Wien – Barcelona – Rom – New York, 1995, p.<br />
331. (FC – 17/2).<br />
50 Profesorul luteran Karl Christian Felmy de la Facultatea de Teologie Evanghelică din<br />
Erlangen – Germania, remarca în introducerea sa în teologia ortodoxă pe bună dreptate:<br />
„Eshatologia futuristă a dogmaticilor nu este cea care corespunde cel mai bine experienţei<br />
ecleziale ortodoxe. Acesteia din urmă îi corespunde, dimpotrivă, mai ales o eshatologie<br />
prezenteistă.“ Karl Christian Felmy, Dogmatica experienţei ecleziale. Înnoirea teologiei<br />
ortodoxe contemporane, Introducere şi traducere Pr. Prof. Dr. Ioan Ică, Editura Deisis,<br />
Sibiu, 1999, p. 310.<br />
51 Sfântul Apostol Pavel menţionează în predica ţinută în Ierusalim de ziua Cincizecimii, că<br />
în acea zi s-a împlinit ceea ce proorocul Ioil profeţise, anume că „în zilele cele din urmă“<br />
Dumnezeu va vărsa din Duhul Său asupra tuturor făpturilor. Vezi relatarea din Faptele<br />
Apostolilor, 2, 15-17.<br />
52 Există un timp sacru în care orice fel de timp profan este depăşit, este timpul iconomiei<br />
divine. Istoria mântuirii se desfăşoară în timpul veşniciei divine, dar ea intersectează şi<br />
istoria profană şi îi dă sens. Moartea şi Învierea lui Hristos sunt împlinirea „typos“-urilor<br />
din Vechiul Testament. Un „typos“ creează o relaţie între două evenimente sau persoane,<br />
în care unul din cei doi nu este doar el însuşi, ci este şi celălalt, iar celălalt îl include şi pe<br />
primul. Amândoi polii sunt despărţiţi temporal, dar ei se află înlăuntrul istoriei, ca figuri<br />
reale. Amândouă persoanele sau evenimentele sunt din punctul de vedere al timpului<br />
sacru contemporane. Timpul în care ele există este timpul liturgic al lui „ASTÄZI“. (A<br />
se vedea toate troparele marilor praznice creştine, conform cărora orice eveniment al<br />
iconomiei mântuirii are loc „astăzi“, adică în timpul iconomiei divine, în care Biserica<br />
intră prin prăznuirea ei şi face ca praznicul să nu fie doar aducere aminte.)<br />
Pentru a scoate în evidenţă carcaterul eshatologic al „typos“-ului Origen şi Sfântul Grigorie<br />
de Nazianz au dezvoltat o tipologie în trei trepte. Evenimentul din Vechiul Testament<br />
care este „typos“ al lui Hristos, deci se împlineşte în Hristos. Implinirea în Hristos devine<br />
la rândul ei „typos“ pentru împlinirea umană în Biserică şi Eshatologie.(Din punctul de<br />
vedere al Părinţilor e un pleonasm, deoarece Biserică = Eshatologie). Cu privire la teologia<br />
tipologiei în Biserica veche vezi: Wolfgang Huber, Passa und Ostern. Untersuchungen zur<br />
Osterfeier der alten Kirche, Verlag Alfred Töpelmann, Berlin, 1969, p. 89 ş. u.<br />
Cu privire la Botez: Prefigurarea lui în Vechiul Testament – Implinirea lui la Cincizecime<br />
– săvârşirea lui în Biserică devin cele trei elemente ale tipologiei.<br />
53 Deja pe timpul Sfântului Apostol Pavel exista o astfel de scrisoare de recomandare în<br />
comunităţile creştine. A se vedea textele de la Rom. 16, 1-2 şi 2 Cor. 3, 1-3. După convertirile<br />
în masă din secolul al IV-lea Biserica a trebuit să facă faţă abuzurilor unor creştini, astfel<br />
95
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
că Sinodul Ecumenic de la Calcedon 451 prevedea ca scrisori de recomandare să nu mai<br />
fie date decât persoanelor alese. Vezi: Canonul 11.<br />
54 Aceste scrisori de pace (literae sau libelli pacis) îşi au originea în certurile pentru admiterea<br />
lapsilor în Biserică în urma persecuţiei împăratului Deciu. La mijlocul secolului al IIIlea<br />
exista concepţia conform căreia rugăciunea unui martir în favoarea unui laps avea<br />
puterea de a şterge păcatele acestuia. Mărturisitorii sau confesorii, cei care au avut de<br />
suferit în urma faptului că sunt creştini aveau dreptul de a interveni în favoarea lapsilor<br />
redactându-le scrisori de pace, prin care aceştia erau reprimiţi în comunitatea creştină<br />
respectivă. Aceste scrisori nu aveau de a face cu străinii, decât în măsura în care confesorul<br />
redactor al scrisorii şi lapsul pentru care intervenea nu aparţineau aceleiaşi comunităţi.<br />
Vezi pentru detalii: Werner Elert, Abendmahl und Kirchengemeinschaft in der alten<br />
Kirche hauptsächlich des Ostens, Lutherisches Verlaghaus, Berlin, 1954, p. 108.<br />
55 Vezi: Die Syrische Didaskalia, übersetzt und erklärt von Hans Achelis und Johannes<br />
Flemming, Leipzig, 1904, p. 69.<br />
56 În lumea antică greco-romană, de asemenea, străinul care locuia temporar într-un alt<br />
polis decât cel natal nu avea posibilitatea de a participa la viaţa politică şi religioasă<br />
oficială a polisului care l-a adoptat. Dacă voia avea posibilitatea să-şi practice religia<br />
naţională împreună cu alţi conaţionali de-ai săi prin întemeierea unei asociaţii. Cel puţin<br />
în acest sens atât grecii, cât şi romanii au dovedit o libertate totală. Vezi: Gustave Bardy,<br />
Menschen werden Christen. Das Drama der Bekehrung in den ersten Jahrhunderten,<br />
Herausgegeben von Josef Blank, Herder, Freiburg –Basel – Wien, 1988, p. 18-19.<br />
57 Expunerea carnală se referă la explicarea importanţei istorice a textului, iar expunerea<br />
spirituală se referă la prezentarea valorii textului pentru viaţa Bisericii şi a credinciosului.<br />
58 Această noţiune pare să fie nouă pentru Egeria.<br />
59 Egeria vorbeşte mereu de manifestările zgomotoase ale credincioşilor. În descrierea<br />
Săptamânii Mari a postului ea relatează foarte des despre plânsul şi tânguirea credincioşilor<br />
atunci când erau reactualizate diferite momente ale pătimirii lui Hristos.<br />
60 Cu privire la expresia „missa ad tertia“ a se vedea: George E. Gingras, »Et fit missa ad<br />
tertia«. A Textual Problem in the »Itinerarium Egeriae« XLVI, 4, în: KYRIAKON.<br />
Festschrift Johannes Quasten, edited by Patrick Granfield and Josef A. Jungmann,<br />
Volume II, Münster, 1970, p. 596-603.<br />
61 Ceea ce a fost relatat mai înainte sunt slujbele din Săptămâna Mare, despre care Egeria a<br />
relatat în capitolele anterioare descrierii catehumenatului. La aceste slujbe catehumenii<br />
aveau obligaţia de a participa.<br />
62 Text tradus după: Egeria, Itinerarium. Reisebericht, p. 296-301.<br />
63 Henri-Irénée Marrou, Histoire de l’éducation dans l’Antiquité, Éditions du Seuil, Paris,<br />
1965, p. 451.<br />
64 Asupra modului în care se săvârşea această slujbă de dimineaţă vezi: Egeria, Itinerarium,<br />
cap. 24, 2.<br />
65 Mai de dimineaţă, înainte de cântatul cocoşului se adunase deja o grupă de fecioare,<br />
călugări şi laici pentru a celebra o priveghere, în timpul căreia erau recitate până la<br />
apariţia zorilor imne, psalmi şi antifoane. Protosul în timpul acestei privgheri era un<br />
preot, un diacon sau un călugăr. Vezi: Egria, Itinerarium, cap. 24, 1.<br />
66 Vezi: Ibidem, cap. 24, 2.<br />
67 Pentru lumea antică demonii erau prezenţi în foc, lumină, apă, sânge, vin, aer, pustiu,<br />
munte, piatră, etc. A se vedea prezentarea unei astfel de mentalităţi în lumea antică pe baza<br />
izvoarelor cu privire la viaţa şi concepţiile acestei lumi la Otto Böcher, Dämonenfurcht<br />
96
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
und Dämonenabwehr. Ein Beitrag zur Vorgeschichte der christlichen Taufe, Verlag<br />
Kohlhammer, Stuttgart, Berlin, Köln, Mainz, 1970, p. 40-72.<br />
68 O prezentare pe larg a acestor practici oferă Otto Böcher, idem, p. 161 ş. u.<br />
69 O scurtă prezentare a Mântuitorului Iisus Hristos ca exorcist şi biruitor asupra demonilor<br />
oferă: Otto Böcher, Christus Exorcista. Dämonismus und Taufe im Neuen Testament,<br />
Verlag Kohlhammer, Stuttgart, Berlin, Köln, Mainz, 1972, p. 166-174<br />
70 Vezi: Franz Joseph Dölger, Der Exorzismus im altkirchlichen Taufritual. Eine<br />
religionsgeschichtliche Studie, Paderborn, 1909, p. 77.<br />
71 Vezi: Ibidem, p. 12.<br />
72 Traditio Apostolica, cap. 20, Lateinisch-griechisch-deutsch, Übersetzt und eingeleitet von<br />
Wilhelm Geerlings, Herder, Freiburg – Basel – Wien – Barcelona – Rom – New York,<br />
1991, p. 254-255.<br />
73 Prin participarea la jertfele idolilor păgânii se aflau în cea mai strânsă legătură cu demonii,<br />
astfel încât aceştia locuiau în sufletele lor. La începutul secolului al II-lea ,,Epistola<br />
zisă a lui Barnaba” exprima această concepţie: „Ascultaţi! Înainte de a fi crezut noi în<br />
Dumnezeu, locuinţa inimii noastre era stricată şi slabă, ca un templu zidit într-adevăr de<br />
mână; era plin de idololatrie, era casă a demonilor, pentru că se făceau de el cele câte erau<br />
împotriva lui Dumnezeu.“ Epistola zisă a lui Barnaba, cap XVI, 7, în: „Scrierile Părinţilor<br />
Apostolici“, Traducere, indici şi note de Pr. D. Fecioru, PSB, Vol 1, Ed. Institutului Biblic,<br />
Bucureşti, 1979, p. 134.<br />
74 Vezi: Franz Joseph Dölger, Der Exorzismus im altkirchlichen Taufritual..., p. 19 ş. u.<br />
75 Vezi: Traditio Apostolica, cap. 20.<br />
76 Gestul aşezării mâinilor pe bolnavi este practicat de către Mântuitotul Hristos. Vezi: Mt.<br />
9, 18; Mc 5, 23; 7, 32; Ucenicii i-au urmat întocmai: F.Ap. 28, 8; Creştinii de mai târziu au<br />
ţinut la acest obicei şi l-au preluat folosindu-l în cazul erxorcizărilor.<br />
77 Ni s-a transmis până astăzi textul exorcismelor din ,,Sacramentariul Gelasian”. Vezi textul<br />
lor la: Franz Joseph Dölger, Der Exorzismus im altkirchlichen Taufritual..., p. 46-48.<br />
78 Vezi: Procateheza, cap. 9.<br />
79 Pentru detalii vezi: Franz Joseph Dölger, op. cit., p. 78-80.<br />
80 Despre aceasta vezi capitolul următor.<br />
81 O prezentare a conţinutului catehezelor prebaptismale ale Sfântului Chiril în limba<br />
română oferă: Pr. Prof. Mihail Bulacu, Liturghia catehumenilor şi cateheza în Biserica<br />
creştină primară a Ierusalimului, în: „Ortodoxia“, XXXII (1980), nr. 4, p. 613-618.<br />
82 Egeria, Itinerarium, cap. 46.2.<br />
83 In Liturghiile Sfântului Ioan Gură de Aur şi Sfântului Vasile cel Mare auzim până astăzi<br />
înainte de rostirea Crezului: „Uşile, uşile, cu înţelepciune să luăm aminte.“ Această<br />
închidere a uşilor pare astăzi anacronică, deoarece o instituţie a catehumenatului nu<br />
mai există şi drept urmare uşile nu mai sunt închise. Dar ea îşi are rădăcinile în practica<br />
Bisericii secolului al IV-lea.<br />
84 Egeria, Itinerarium, cap. 47.2.<br />
85 In Sfânta Scriptură avem în 1 Petru 2, 2 indicaţia ca pruncilor nou născuţi să li se dea lapte<br />
duhovnicesc. In timpul persecuţiilor exista o „disciplina arcana“, dar în faţa persecutorilor.<br />
86 Egeria, Itinerarium, cap. 27.4. Este foarte probabil ca acest serviciu liturgic să se fi născut<br />
într-o strânsă legătură cu instruirea catehumenilor în Postul Mare.<br />
87 In Vest era de asemenea obiceiul ca episcopul să îi instruiască pe catehumeni. În Antiohia<br />
Sfântul Ioan Gură de Aur a ţinut ca preot Catehezele prebaptismale. Diaconii sunt atestaţi<br />
ca profesori numai pentru catehumeni, nu şi pentru fotizomeni. Vezi: Georg Kretschmar,<br />
Die Geschichte des Taufgottesdienstes..., p. 163.<br />
97
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
88 Practica din timpul Egeriei este deja diferită de cea din timpul în care Sfântul Chiril îşi<br />
rostea catehezele prebaptismale – anul 350. Atunci erau probabil rostite în primele<br />
şapte săptămâni ale Postului Mare în fiecare miercuri şi vineri câte două cateheze, iar în<br />
Săptămâna Mare erau rostite încă cinci cateheze. Vezi introducerea lui Georg Röwekamp,<br />
Cyrill von Jerusalem, Mystagogische Kathechesen, p. 17.<br />
89 Textul Simbolului de credinţă de la Ierusalim a putut fi reconstruit pe baza catehezelor<br />
prebaptismale ale Sfântului Chiril. Se poate observa că între textul său şi cel al Simbolului<br />
Niceo-Constantinopolitan existau destul de multe diferenţe. A se vedea textul grecesc<br />
al Simbolului de la Ierusalim la John N.D.Kelly, Altkirchliche Glaubensbekenntnisse.<br />
Geschichte und Theologie, 2. Auflage, Vandenhoeck & Ruprecht, Göttnigen, 1993, p. 182-<br />
183.<br />
90 Vezi: Werner Elert, op. cit., p. 62.<br />
91 Vezi: Egeria, Itinerarium, cap. 47, 1-2.<br />
92 O descriere a tipurilor de baptisterii întâlnite în această epocă creştină la Georg Kretschmar,<br />
Die Geschichte des Taufgottesdienstes..., p. 271-273.<br />
93 Alte amănunte cu privire la lungimea sau mărimea bazinului de botez nu pot fi decât<br />
speculate, dar fără precizie. Vezi introducerea lui Georg Röwekamp, Cyrill von Jerusalem,<br />
Mystagogische Kathechesen, p. 23-24.<br />
94 Pe lângă Noaptea de Paşti, care era termenul clasic pentru botez sunt atestate termene<br />
de botez şi la Cincizecime şi Epifanie. Pentru amănunte cu privire la formarea acestor<br />
termene de botez şi la răspândirea lor geografică vezi: Georg Kretschmar, Die Geschichte<br />
des Taufgottesdienstes..., p. 268-271.<br />
95 Vezi descrierea lucernarului la Egeria, Itinerarium, cap. 24, 4-7.<br />
96 Lecţionarul armean redă exact cele 12 texte care erau citite în timpul privegherii. Vezi:<br />
Egeria, Itinerarium. Reisebericht, p. 278-279, Nota 90.<br />
97 Asupra teofaniilor divine şi satanice în timpul nopţii aşa cum reies din Vechiul şi Noul<br />
Testament vezi: Otto Böcher, Christus Exorcista. Dämonismus und Taufe im Neuen<br />
Testament, Verlag Kohlhammer, Stuttgart, Berlin, Köln, Mainz, 1972, p. 33-35.<br />
98 Cateh. Mist. 1, 2.<br />
99 Vezi: Cateh. Mist. 1, 4-8.<br />
100 O listă cu 62 diferite „Formulae abrenuntiationis“ oferă Hans Kirsten, începând de la Justin<br />
Martirul şi Tertulian şi până în secolul al XIV-lea. Vezi: Hans Kirsten, Die Taufabsage. Eine<br />
Untersuchung zu Gestalt und Geschicte der Taufe nach den altkirchlichen Taufliturgien,<br />
Evangelische Verlasanstalt, Berlin, 1960, p. 39-51.<br />
101 Apare de 32 de ori în formulele de abrenunţiaţie cunoscute.<br />
102 Apare de 30 de ori în formulele de abrenunţiaţie cunoscute.<br />
103 Apare de 25 de ori în formulele de abrenunţiaţie cunoscute. Pe lângă acestea trei mai<br />
apare „cultus“ sau „λατρεία“ de 13 ori. Vezi: Hans Kirsten, Die Taufabsage..., p. 52.<br />
104 Vezi introducerea lui Georg Röwekamp, Cyrill von Jerusalem, Mystagogische Kathechesen,<br />
p. 26-27. A se vedea şi comentariile lui Chiril cu privire la semnificaţia acestor cuvinte:<br />
Cateh. Mist. 1, 5-8.<br />
105 Hans Kirsten, Die Taufabsage..., p. 84.<br />
106 Hans Kirsten, Die Taufabsage..., p. 81-82.<br />
107 Hans Kirsten, Die Taufabsage..., p. 76. În Biserica coptă s-a păstrat chiar până astăzi<br />
forma pozitivă a lepădării de diavol, iar nu cea interogativă. Vezi: Ibidem, p. 76, Nota 3.<br />
În ritualul de azi al Botezului anatematizarea lui satan are un caracter de făgăduială, de<br />
promisiune solemnă, lucru care reiese din forma rituală de răspuns-întrebare.<br />
108 Hans Kirsten, Die Taufabsage..., p. 81.<br />
98
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
109 Cateh. Mist. 1, 9.<br />
110 Cateh. Mist. 1, 3.<br />
111 Cateh. Mist. 1, 11.<br />
112 La Chiril întâlnim o separare spaţială a principalelor acte ale ritualului botezului. (1.<br />
Abrenuntiatio şi Professio în hol 2. Unctio, Interrogatio fidei şi Immersio în baptisterium.)<br />
Lepădarea de satana şi Simbolul credinţei au loc într-o anticameră (pronaos) precedând<br />
celorlalte acte. Prin aceasta ele au dobândit o anumită autonomie faţă de următoarele<br />
acte ale botezului. Ele nu apar ca acte componente ale botezului însuşi, ci ca ritualuri<br />
pregătitoare pentru botez. Vezi: Hans Kirsten, Die Taufabsage..., p. 124. Această practică<br />
ierusalimiteană s-a păstrat până azi în ritualul de botez ortodox.<br />
113 Cu privire la „teologia hainei“ a se vedea: Erik Peterson, Theologie des Kleides, în: Idem,<br />
Marginalien zur Theologie, Kösel-Verlag, München, 1956, p. 48-54.<br />
114 Cateh. Mist. 2, 2. Se pare că la Ierusalim nu erau folosite diaconiţe pentru săvârşirea<br />
ungerii prebaptismale cu ulei sfinţit a întregului corp şi pentru conducerea prin bazinul<br />
baptisteriului a femeilor care se botezau. Cu privire la rolul diaconiţelor la Botez în secolul<br />
al IV-lea vezi: Diaconiţele şi slujirea lor în Biserica veche. Texte fundamentale, în: Sfântul<br />
Ioan Gură de Aur. Cuvioasa Olimpiada Diaconiţa. O viaţă – o prietenie – o corespondenţă,<br />
Ediţie îngrijită de diac. Ioan I. Ică jr., Editura Deisis, Sibiu, 1997, p. 192-197.<br />
115 In TA se prevedea ca femeile să-şi desfacă părul înainte de botez. Acest gest a fost considerat<br />
de către van Unnik, că a fost preluat din iudaism. Vezi studiul său: Les cheveux défaits<br />
des femmes beptisées. Un rite de baptême dans l’Ordre Ecclésiastique d’Hippolyte, în:<br />
„Vigiliae Christianae“, Vol. I (1947), p. 77-100. Dezbrăcarea hainelor vechi, depunerea<br />
bijuteriilor, desfacerea părului sunt toate gesturi, care exprimau de asemenea ruptura<br />
totală cu stilul vechi de viaţă. Omul cel vechi era dezbrăcat, iar omul cel nou era îmbrăcat.<br />
(Rom. 13,12).<br />
116 Cateh. Mist. 2, 3.<br />
117 Cateh. Mist. 2, 4.<br />
118 Apostolul Pavel este primul care vorbeşte despre Botez ca moarte şi înviere împreună<br />
cu Hristos. Rom. 6, 1-11. Dar în secolele II şi III această interpretare a Botezului trece în<br />
umbră.<br />
119 Cateh. Mist. 2, 4. Orice zi are două părţi componente. Ziua propriu-zisă şi noaptea.<br />
Scufundarea sub apă este asemănată cu noaptea, deoarece cel scufundat nu poate vedea<br />
nimic. La revenirea la suprafaţă acesta poate vedea din nou şi astfel este simbolizată ziua.<br />
120 Hans Kirsten, Die Taufabsage..., p. 97-98.<br />
121 Vezi introducerea lui Georg Röwekamp, Cyrill von Jerusalem, Mystagogische Kathechesen,<br />
p. 32.<br />
122 Pierre-Thomas Camelot, Note sur la théologie baptismale..., p. 729.<br />
123 Cateh. Mist. 2, 4.<br />
124 Cateh. Mist. 3, 1-3.<br />
125 Cateh. Mist. 3, 3.<br />
126 Vezi: Egeria, Itinerarium, cap. 38, 1.<br />
127 Vezi: Egeria, Itinerarium, cap. 38, 2.<br />
128 Un Lecţionar georgian din secolul al VIII-lea, care redă cu siguranţă o tradiţie mai veche,<br />
prevede ca şi cântare în timpul deplasării din Anastasis în Martyrium imnul de la Galateni<br />
3, 27: „Câţi în Hristos v-aţi botezat, în Hristos v-aţi şi-mbrăcat.“ Vezi introducerea lui<br />
Georg Röwekamp, Cyrill von Jerusalem, Mystagogische Kathechesen, p. 43.<br />
129 Vezi: Egeria, Itinerarium, cap. 38, 2.<br />
99
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
130 Despre toate aceste lucruri ne relatează ultimele două Cateheze mistagogice. ,,Traditio<br />
Apostolica” menţionează obiceiul ca celor nou botezaţi să li se dea dintr-un potir să bea un<br />
amestec de lapte şi miere. Neofi ţii primeau întâi pâinea, iar apoi păşeau pe rând prin faţa<br />
a trei preoţi, care le dădeau pe rând, apă, amestec din miere şi lapte şi vin. Vezi: T.A., cap.<br />
21. Laptele şi mierea sunt simbolurile împlinirii promisiunii făcute de către Dumnezeu<br />
poporului Israel în pustiu, că îi va conduce în pământul unde curge lapte şi miere. Vezi:<br />
Ieşirea 3, 8. Ritualul acesta are o profundă dimensiune eshatologică. Biserica este ţara<br />
unde curge deja lapte şi miere. Intrarea în ea însemna participarea la darurile ei. Astfel<br />
poporul creştin trăia deja în ţara unde curge lapte şi miere.<br />
131 Cateh. Mist. 5,7.<br />
132 Egeria, Itinerarium. Reisebericht, p. 300-303.<br />
133 Exista în Biserica secolelor IV-V două tradiţii mistagogice. În Ierusalim şi Milan exista o<br />
mistagogie postbaptismală, în vreme ce în Antiohia Sfântul Ioan Gură de Aur şi Teodor<br />
de Mopsuestia practicau o mistagogie prebaptismală. Asupra diferenţelor dintre aceste<br />
modele diferite de mistagogie vezi: Christoph Jacob, Zur Krise der Mystagogie in der<br />
Alten Kirche, în: „Theologie und Philosophie“, Band 66 (1991), p. 76-81.<br />
134 După datele Egeriei Catehezele mistagogice ar fi fost rostite luni, marţi, joi, sâmbătă şi<br />
duminică. După Lecţionarul armean zilele în care erau rostite catehezele erau luni, marţi,<br />
vineri, sâmbătă şi duminică. Vezi: Ibidem, p. 106.<br />
135 Vezi explicaţia de mai sus cu privire la verbul grecesc al îmbrăcării - ενδυοµαι.<br />
136 Cateh. Mist. 1, 1.<br />
137 Georg Kretschmar, Die Geschichte des Taufgottesdienstes..., p. 14.<br />
138 Mistagogul rostea catehezele în limba greacă. Catehezele erau însă traduse simultan şi<br />
în limba ofi cială a locului de către un presbiter, adică în siriacă (siriste spune Egeria).<br />
Se avea grijă la rostirea acestor cateheze şi de fraţii grecolatini, cărora le erau traduse<br />
catehezele în limba latină. Vezi: Egeria, Itinerarium. Reisebericht, p. 302-303.<br />
139 Pavel Florenski, Stâlpul şi temelia Adevărului, apud: Karl Christian Felmy, Dogmatica<br />
experienţei ecleziale..., p. 47.<br />
140 Vezi: Karl Christian Felmy, Dogmatica experienţei ecleziale..., p. 47 ş. u.<br />
141 Aceasta era conştiinţa lui Martin Luther în secolul al XVI-lea. În Marele Catehism<br />
acesta scria referitor la Botez: „Diese zwei Stück, unter das Wasser sinken und wieder<br />
erauskommen, deutet die Kraft und Werk der Taufe, welchs nichts anders ist denn<br />
die Tötung des alten Adams, darnach die Auferstehung des neuen Menschens, welche<br />
beide unser Leben lang in uns gehen sollen, also daß ein christlich Leben nichts anders<br />
ist denn eine tägliche Taufe, einmal angefangen und immer darin gegangen.“ Die<br />
Bekenntnisschriften der evangelisch-lutherischen Kirche, Elfte Aufl age, Vandenhoeck &<br />
Ruprecht, Göttingen, 1992, p. 701.<br />
100
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Creaţia muzicală bisericească a<br />
Mitropolitului Iosif Naniescu consemnată<br />
în manuscrisele muzicale psaltice<br />
din Biblioteca Academiei Române<br />
101<br />
Pr. Lect. Univ. Dr. Zaharia Matei<br />
Secolul al XIX – lea reprezintă etapa cea mai însemnată din istoria<br />
muzicii bisericeşti româneşti, datorită activităţii unor personalităţi<br />
remarcabile ale muzicii psaltice, care vor deschide<br />
drumul românirii cântării bisericeşti, prin traducerea şi prelucrarea unui<br />
mare volum de melodii aparţinând psalţilor şi compozitorilor greci şi prin<br />
alcătuirea altor cântări în limba română, pentru care au păstrat caracterul,<br />
stilurile creaţiilor muzicale bizantine şi regulile de compoziţie stabilite de<br />
marii protopsalţi greci.<br />
Biblioteca Academiei Române deţine un fond important de manuscrise<br />
muzicale psaltice, în notaţia de tranziţie şi în noua notaţie (hrisantică), caligrafiate<br />
în secolul al XIX – lea, cu text grecesc, românesc (cu alfabet chirilic<br />
şi latin) şi bilingv, în care sunt prezente numele marilor compozitori<br />
bizantini, începând cu Sfântul Ioan Damaschin (sec. VIII) şi încheind cu
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
cele ale unor protopsalţi de marcă din secolul al XVIII- lea şi de la începutul<br />
secolului al XIX – lea, precum: Petru Lambadarie, Iacov protopsaltul,<br />
Ioan protopsaltul, Gheorghe Cretanul, Petru Vizantie, Grigorie protopsaltul,<br />
Hurmuziu Hartofilax, Dionisie Fotino şi Petru Emanuil Efesiul, ultimul<br />
făcând cunoscută la români reforma hrisantică, introdusă între anii<br />
1814 – 1821 la Şcoala de muzică din Constantinopol.<br />
Numelor acestor dascăli greci li se adaugă cele ale marilor psalţi români,<br />
dintre aceştia amintind pe Macarie Ieromonahul, Anton Pann, Dimitrie<br />
Suceveanu ş.a., care au făcut eforturi imense pentru a-şi putea tipări<br />
operele muzicale, care circulau până la apariţia tiparului muzical bisericesc<br />
(Bucureşti, 1820) şi chiar după această dată, pe calea manuscriselor<br />
sau caligrafiate de ei înşişi ori de diverşi copişti pasionaţi de arta muzicală<br />
bisericească.<br />
Odată cu secolul al XIX –lea s-a ridicat problema românirii cântării bisericeşti,<br />
până atunci marginalizată de cântăreţii greci, după cum ne este<br />
binecunoscut din relatările lui Macarie Ieromonahul, în prefaţa sa la ,,Irmologhionul”<br />
tipărit la Viena, împreună cu ,,Anastasimatarul” şi ,,Theoreticonul”,<br />
în anul 1823. Urcarea pe tronul Mitropoliei Ţării Româneşti a<br />
Mitropolitului patriot Dionisie Lupu a dat un impuls deosebit cântării româneşti<br />
de strană, însă Revoluţia de la 1821 a estompat temporar eforturile<br />
şi idealurile dascălilor români.<br />
Şcolile de cântăreţi înfiinţate prin decret domnesc în anul 1825 şi susţinute<br />
de ierarhii români, au constituit cadrul dezvoltării muzicii bisericeşti<br />
româneşti, reuşindu-se, pentru totdeauna, introducerea cântării de strană<br />
în limba română, lucru fundamental în pastoraţia şi slujirea liturgică<br />
a Bisericii Româneşti. Predarea muzicii bisericeşti în limba patriei a creat<br />
contextul instruirii şi formării multor cântăreţi bisericeşti de către cei care<br />
predau acest meşteşug.<br />
Astfel, alături de Macarie Ieromonahul, Anton Pann şi Dimitrie Suceveanu,<br />
consideraţi pe bună dreptate marii dascăli ai acestei perioade de<br />
înnoire, la loc de cinste se află Mitropolitul Iosif Naniescu, chiar dacă<br />
nu a rămas în decursul întregii sale vieţi în treapta de cântăreţ bisericesc.<br />
Fiind chemat la slujirea arhipăstorească, mai întâi ca Episcop al Argeşului<br />
(1873), iar mai apoi ca Mitropolit al Moldovei (1875), la Iaşi , a rămas<br />
în conştiinţa contemporanilor şi a urmaşilor săi ca o personalitate bisericească<br />
distinsă şi un talentat protopsalt, compozitor şi dascăl de muzică<br />
102
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
bisericească. S-a preocupat de muzica bisericească din timpul studiilor sale<br />
la Seminarul din Buzău şi până la sfârşitul vieţii pământeşti.1<br />
Perioada cea mai prolifică în domeniul muzicii psaltice rămâne cea<br />
dintre anii 1836 – 1872, din care datează multe dintre manuscrisele sale<br />
muzicale.<br />
Cei care s-au aplecat asupra operei muzicale a lui Iosif Naniescu au<br />
observat că aceasta nu se restrânge la doar câteva Răspunsuri liturgice,<br />
ci conţine lucrări consacrate mai tuturor slujbelor cultului divin ortodox.<br />
Manuscrisele muzicale din B.A.R., atât cele autografe cât şi cele caligrafiate<br />
de alţi copişti atraşi de creaţia sa muzicală vin să demonstreze cu<br />
prisosinţă acest lucru.<br />
Analiza melodiilor sale relevă iscusinţa componistică şi savoarea cu<br />
care scria muzică Iosif Naniescu, o muzică ce are la bază o temeinică deprindere<br />
a normelor teoretico - muzicale psaltice, dar şi a regulilor prozodiei.<br />
De aceea, muzica sa nu se diferenţiază mult de cea a marilor protopsalţi<br />
români, fiindcă stilul său componistic este, de fapt, cel uzitat în epocă.<br />
Deosebirea dintre el şi ceilalţi dascăli de musichie în sistima nouă ar<br />
putea consta în particularităţile stilistice specifice fiecăruia, dar şi în volumul<br />
de creaţii muzicale mai restrâns, însă cu nimic mai prejos decât al<br />
celorlalţi. Manuscrisele sale au nu numai valoare muzicală, repertorială, ci<br />
şi istoriografică, fiindcă ele ne oferă date şi însemnări, necesare stabilirii<br />
unei cronologii cât mai corecte a activităţii mitropolitului, precum şi unele<br />
date referitoare la persoanele apropiate acestuia şi locurile în care a activat<br />
de-a lungul carierei sale bisericeşti.<br />
În cele ce urmează, vom prezenta creaţia muzicală bisericească a lui<br />
Iosif Naniescu consemnată în manuscrisele din Biblioteca Academiei Române,<br />
respectând criteriul liturgic, astfel încât cântările vor fi grupate pe<br />
cele trei perioade ale anului bisericesc şi în ordinea desfăşurării slujbelor<br />
liturgice, respectiv:<br />
1. Cântări de la slujba Vecerniei;<br />
2. Cântări de la slujba Utreniei;<br />
3. Cântări de la Pavecerniţa Mare<br />
4. Rânduiala Sfintei şi Dumnezeieştii Liturghii;<br />
5. Cântări la Sfinte Taine şi Ierurgii;<br />
6. Alte compoziţii psaltice.<br />
103
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Aspecte din timpul slujbei de sfinţire a bisericii Parohiei<br />
„Sfântul Mare Mucenic Dimitrie, Izvorâtorul de Mir” din oraşul<br />
italian Genova – 30 octombrie, 2011<br />
104
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Catalogul cântărilor va cuprinde: incipitul textual, cota, glasul fiecărei<br />
cântări, ciculaţia cântării în manuscrise şi de la caz la caz, data alcătuirii<br />
acestora.<br />
Pentru alcătuirea acestui catalog psaltic au fost cercetate următoarele<br />
manuscrise: ms. rom. 1743; ms. rom. 3931; ms. rom. 4402; ms.<br />
rom. 4426; ms. rom. 4249; ms. rom. 4382; ms. rom. 4434; ms.<br />
rom. 4427; ms. rom. 4605.<br />
Dintre acestea, unele cuprind mai multe fascicole cu file de dimensiuni<br />
diferite, legate între ele şi copertate în carton îmbrăcat în pânză sau vinil.<br />
În parte, sunt caligrafiate de Iosif Naniescu. Celelalte au fost scrise de diverşi<br />
copişti care i-au apreciat creaţia psaltică, ca de exemplu Ghiţă Ionescu,<br />
fost învăţător la Găiseni, unde Iosif se afla stareţ al schitului cu acelaşi<br />
nume, şi ucenic al acestuia în meşteşugul muzicii bisericeşti, devenind ulterior<br />
diacon şi preot la biserica Zlătari din Bucureşti şi profesor de psaltichie<br />
la cele două seminarii bucureştene (ex. Ms. rom. 4249)3.<br />
Pe lângă cele enumerate, în B.A.R. se mai găsesc şi alte manuscrise<br />
muzicale copiate de Iosif Naniescu şi de alţi copişti, care s-au aflat în custodia<br />
mitropolitului, dar care nu cuprind cântări compuse de el, ci reproduc<br />
creaţiile melodice ale unor protopsalţi români şi greci. Unele au fost donate<br />
de mitropolit Bibliotecii Academiei Române cu doar câţiva ani înaintea<br />
mutării sale la cele veşnice, celelalte de Casa Bisericii, aşa cum reiese din<br />
înscrisurile ce se găsesc pe primele file ale acestora.<br />
PERIOADA OCTOIHULUI<br />
1. CÂNTĂRI DE LA SLUJBA VECERNIEI.<br />
- Doamne strigat-am..., în: Ms. rom. 1743, f. 60r, glasul 1 Pa; f.<br />
6ov – 61r, glasul 2 Di; f. 61r – v, glasul 3 Ga; f. 61v – 62r, glasul 4<br />
Di; f. 62r – v, glasul 5 Pa; f. 63r, glasul 6 Pa; f. 63v – 64r, glasul 7<br />
Ga; f. 64r – v, glasul 8 (melodii originale);<br />
- Cu voia dumnezeieşte stăpânitoare..., în: Ms. rom. 4402, f. 169r –<br />
171r, pe cele opt glasuri: slava de la vecernia sărbătorii Adormirii Maicii<br />
Domnului, tradusă după melodiile greceşti ale lui Petru Lambadarie şi<br />
Ioan Protopsaltul; Idem, f. 177r – 178v;<br />
105
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Procesiune la amplasamentul Catedralei Mântuirii Neamului şi sfinţirea<br />
Paraclisului cu hramurile Învierea Domnului, Icoana Maicii Domnului –<br />
Prodromiţa şi Sfântul Ioan Gură de Aur (24 octombrie 2011)<br />
106
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Preasfinţitul Părinte Ambrozie, alături de Patriarhul României<br />
şi de membri ai Sfântului Sinod, prezent la Expoziţia tematică<br />
„Sfântul Botez şi Sfânta Cununie în Arta Bisericească Ortodoxă” –<br />
Palatul Patriarhiei, 28 octombrie 2011<br />
107
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
2. CÂNTĂRI DE LA SLUJBA UTRENIEI.<br />
- Troparul sărbătorii Naşterii Domnului – Naşterea Ta, Hristoase...,<br />
în: Ms. rom. 1743, f. 95r, glasul 4 Di (forma glasului 2, compoziţie<br />
originală); Idem, Ms. rom. 4402, f. 271r;<br />
- Polieleul Robii Domnului, în: Ms. rom. 4402, f. 211r – 219r, glasul<br />
5 Pa, cu menţiunea: Polieleu al lui Petru Lambadarie Peloponisianul,<br />
iar pe limba romănească tradus de răposatul păr. Macarie dascălul de<br />
muzică bisericească şi tot aceeaşi traducţie revăzută şi pe unele locuri corectată<br />
şi mai apropiată de originalul grecesc de Iosif Naniescu; Idem,<br />
Ms. rom. 4249, f. 2r - 11r (corectat de Iosif Naniescu la anul 1864); -<br />
Tatălui să ne închinăm, în: Ms. rom. 4402, f. 238r – 239v, glasul 5<br />
Pa, slava Polieleului (compoziţie originală) – anul 1870; Idem: Ms. rom.<br />
4249, f. 11v – 12v;<br />
- Pre tine Maica lui Dumnezeu..., în: Ms. rom. 1743, f. 18r, glasul 5<br />
Pa; melodie ce se cântă la finalul Polieleului Robii Domnului, fiind precedată<br />
de Şi acum..., cu menţiunea: facere a lui Dionisake Moraitul mai întâi<br />
în greceşte şi tradus în româneşte din porunca Preasf. Sale Episcopul<br />
Buzăului D:D Kesarie, de ierodiaconul Iosif Naniescu la anul 1841, Apr:<br />
26; Idem, Ms. rom. 3931, f. 28r; Idem, Ms. rom. 4249, f. 172r – v;<br />
- Condacul sărbătorii Sfinţilor Apostoli Petru şi Pavel - Cu ce<br />
cununi de laude..., în: Ms. rom. 1743, f. 17r – v, glasul 2 Di, tălmăcit<br />
din greceşte în româneşte de Iosif Naniescu la 9 februarie 1839; Ibidem,<br />
f. 100r – v şi f. 102r – v; Idem, Ms. rom. 3931, f. 350v şi 351r;<br />
- Condacul sărbătorii Naşterii Domnului – Fecioara astăzi..., în:<br />
Ms. rom. 1743, f. 96r – v, glasul 3 de la Ga ca de la Ni (compoziţie<br />
originală); Idem, Ms. rom. 4249, f. 189r;<br />
- Condacul Bobotezei – Arătatu-Te-ai astăzi lumii..., în: Ms. rom.<br />
4402, f. 259r, glasul 4 Di (compoziţie originală, tradusă în româneşte<br />
la data de 6 ianuarie 1893);<br />
- Cele 11 voscresne (eothinale) sau stihirile evangheliilor<br />
utreniei, în: Ms. rom. 1743. În titlu, la f. 20r – 21r, se menţionează<br />
următoarele: Cele unsprezece Eotinale, potrivită melodia dupe cele greceşti<br />
şi aşezate cu bună întocmire pe limba românească de Iosif Naniescu.<br />
1856. Eotinala 1: În munte ucenicii..., f. 20r – 21r, glasul I Pa; Aceeaşi<br />
mai explicată (altă variantă), f. 21r – 22r; Eotinala a 2-a: Cu miresme...,<br />
f. 22r – 23r, glasul 2 Di; Eotinala a 3-a: Magdalenei Mariei...,<br />
108
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
f. 23r – 24r, glasul 3 Ga-Pa; Aceeaşi mai explicată (altă variantă), f.<br />
24r – 25r; Eotinala a 4-a: Mânecare adâncă era..., f. 25v – 26v, glasul<br />
4 Pa; Eotinala a 5-a: O, Preaînţelepte..., f. 26v – 28r, glasul 5<br />
Pa; Eotinala a 6-a: Pacea cea adevărată..., f. 28r – 29v, glasul 6 Pa;<br />
Eotinala 7: Iată întuneric..., f. 29v – 30r, glasul 7 Ga; Altă variantă:<br />
Eotinala a 7-a, facere a lui Dionisake Fotino, tradusă în româneşte de<br />
Domnul Anton Pann şi mai prelucrată de Iosif Naniescu, 1857. Glasul 7<br />
diatonic (protovaris), f. 30v – 31v; Idem, Ms. rom. 4402, f. 229r – v;<br />
Eotinala a 8-a: Lacrimile Mariei..., f. 31v – 33r, glasul 8 Ni; Eotinala<br />
a 9-a: Ca întru anii cei de apoi..., f. 33r – 34v, glasul 5 Pa; Eotinala<br />
a 10-a: După pogorârea în iad..., f. 34v – 36r, glasul 6 Pa; Eotinala<br />
a 11-a: Arătându-Te pre Tine..., f. 36r – 37r, glasul 8 Ni; Idem, Ms.<br />
rom. 4249, între f. 160r – 171v. 4<br />
- Ceata Sfinţilor Părinţi..., în: Ms. rom. 4402, f. 197r – 198r, glasul<br />
8 Ni, slava laudelor ce se cântă la duminicile Sfinţilor Părinţi, tradusă<br />
din greceşte; Idem, f. 175r – 176v;<br />
3. CÂNTĂRILE SFINTEI LITURGHII<br />
3.1 La Liturghia Sfântului Ioan Gură de Aur.<br />
- AntifonuI I, Binecuvintează suflete al meu pre Domnul, Psalmul<br />
102, în: Ms. rom. 3931, f. 8r – 10r, glasul 8 Ni; Idem, Ms. rom.<br />
4434, f. 8r – 11r, cu însemnarea: s-a scris la avgst: 15: 1839: în Buzău;<br />
- Antifonul al II – lea, Laudă suflete al meu pre Domnul, Psalmul<br />
145, în: Ms. rom. 3931, f. 10r – 11v, glasul 7 Zo (varis); Ibidem, f.<br />
20r - 21v (acelaşi), cu însemnarea: S-au scris la 1839. Ianuar 31. Iosif;<br />
Idem, Ms. rom. 4434, f. 12r – 14r;<br />
- Doamne miluieşte întreit, în: Ms. rom. 1743, f. 1r, glasul 8 Ni; se<br />
cântă după citirea pericopei evanghelice; Idem, Ms. rom. 3931, f. 12r,<br />
glasul 8 Ni;<br />
- Heruvic, în: Ms. rom. 1743, f. 83r – 85r, glasul I Pa (compoziţie<br />
proprie); Ibidem, f. 98r-v (acelaşi); Idem, Ms. rom. 4249, f. 25r<br />
– 27r, cu însemnarea: compus de Iosif Naniescu, în Monastirea Găiseni.<br />
1860;<br />
- Răspunsuri Mari şi Pre Tine Te lăudăm, Unul Sfânt şi Răspunsuri finale,<br />
în: Ms. rom. 1743, f. 1r – 2r, glasul 8 Ni, şi însemnarea: Aghioase<br />
care s-au cântat în Seminarul Sf. Episcopii Buzău, la anul 1836. După<br />
109
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
cele greceşti traduse de Iosif Ierodiaconul...; Idem, Ms. rom. 3931, f.<br />
12r – 13v: Pre Tatăl..., Răspunsuri Mari, Pre Tine Te lăudăm, Unul Sfânt<br />
şi Răspunsuri finale, glasul 2 Di; Ibidem, f. 24r, doar Pre Tine Te lăudăm;<br />
Idem, Ms. rom. 4402, f. 227r - 228r, doar Răspunsurile Mari,<br />
text cu alfabet latin; Idem, Ms. rom. 4382, f. 54v – 57r, Răspunsuri<br />
Mari, glasul 8 Ni; Idem, Ms. rom. 4434, f. 14r – 15v, Pre Tatăl, Răspunsuri<br />
Mari şi Pre Tine Te lăudăm;<br />
Axioane duminicale:<br />
- Cuvine-se cu adevărat, în: Ms. rom. 3931, f. 30r, glasul 1 Pa, cu<br />
menţiunea: Acest Cuvine-se pe glas întîiu este alcătuit de Iosif Ierodiaconu<br />
Prea S. Episcop Buz. D:D: Kesarie la 1843. Dekemvrie 8; Idem, Ms.<br />
rom. 4249, f. 27v – 28r; Idem, Ms. rom. 4382, f. 57r – 58v (compoziţie<br />
originală);<br />
- Cuvine-se cu adevărat, în Ms. rom. 3931, f. 180r, glasul 2 Di,<br />
cu menţiunea: Cuvine-se cu adevărat, glas 2. Tradus dupe cel grecesc întocmai.<br />
8 Sept. 1845; Idem, Ms. rom. 4249, f. 28r – 29r; Idem, Ms.<br />
rom. 4382; f. 57r – 58v;<br />
- Cade-se cu adevărat, în: Ms. rom. 1743, f. 10r – v, glasul 7 Zo,<br />
cu menţiunea: Acest axion este tălmăcit din greceşte în româneşte de Iosif<br />
Ierodiaconul Sf. Episcopii Buzău, la an: 1839: Ienuar: 30; Idem, Ms.<br />
rom. 3931, f. 25r – v şi f. 27r – v; Idem, Ms. rom. 4249, f. 29r –<br />
v; Idem, Ms. rom. 4382, f. 57r – 58v; Idem, Ms. rom. 4434, f. 6v<br />
– 7v;<br />
- Cade-se cu adevărat, în: Ms. rom. 1743, f. 2r – 3r, glasul 8 Ni, cu<br />
menţiunea: Acest axion este alcătuit mai întâi în greceşte de Antim Arhiereul<br />
Haripoleos, şi tălmăcit în româneşte de Iosif Ierodiaconul al 2-lea al<br />
Sf. Episcopii Buzău, la anul 1838. Sept. 7; Ibidem, f. 11r – 12r; Idem,<br />
Ms. rom. 3931, f. 14r – v; Idem, Ms. rom. 4434, f. 15v – 16v;<br />
- Cuvine-se cu adevărat, în: Ms. rom. 4249, f. 30r – v, glasul 8 Ni<br />
(compoziţie originală);<br />
Chinonice:<br />
- Chinonicele săptămânii, în: Ms. rom. 4249: Luni, f. 32r – 33r,<br />
glasul 1 Pa; Marţi, f. 33r – 34r, glasul 7 Zo varis; Miercuri, f. 34r<br />
– 35r, glasul 4 Di; Joi, f. 35v – 36v, glasul 8; Vineri, f. 36v – 37v,<br />
110
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
glasul 5 Pa; Sâmbătă, f. 37v – 39r, glasul 5 Pa; sunt compuse de Petru<br />
Lambadarie şi revăzute de Arhimandritul Iosif Naniescu.<br />
3.2 La Liturghia Sfântului Vasile cel Mare<br />
- Răspunsuri Mari şi Pre Tine Te lăudăm, în: Ms. rom. 4249, 183r<br />
– 185v, glasul 2 Di, cu menţiunea: Această cîntare pe glas al 2: lea s-a<br />
cîntat întîiu şi s-a alcătuit de Sf. Ioan Damaschin, şi mai în urmă s-a mai<br />
scurtat de Ioan cel Dulce. Iar mai în urmă de toţi încă s-a mai scurtat de<br />
Ioan Protopsaltul, aşa cum se obişnuieşte a se cînta în sfînta lui Dumnezeu<br />
Biserică, şi dupre acelea s-a prefăcut pe limba noastră romînă precum<br />
se vede, de Arhimandrirul Iosif Naniescu, în Monastirea Găiseni.<br />
Anul 1861, glasul 2 Di.<br />
- Axionul De tine se bucură, în: Ms. rom. 1743, f. 5r – 7v, glasul 8<br />
Ni, cu menţiunea: facere a lui Kir Dionisake Moraitul; iar în româneşte<br />
s-au tălmăcit de Iosif Ierodiacon al 2: lea, al Sfintei Episcopii Buzău, întocmai<br />
după cel grecesc. La an 1839: febr: 7; Idem, Ms. rom. 3931, f.<br />
346r – 348v; Idem, Ms. rom. 4402, f. 113r – 115v; Idem, Ms. rom.<br />
4249, f. 126v – 128r; Idem, Ms. rom. 4434, f. 1r – 3v; Idem; Ms.<br />
rom. 4427, f. 101r – 104v; Că mitra ta..., în: Ms. rom. 4249, f. 186r<br />
– 187r, glasul 1 Ke. tetrafon, fragment din axionul De tine se bucură,<br />
traducere după o melodie grecească;<br />
- Pre arătătorul..., în: Ms. rom. 4434, f. 7v, glasul 2 Di, cu menţiunea:<br />
tălmăcit din greceşte în româneşte de Iosif Ierodiaconul al 2: lea la<br />
30 ian. 1839;<br />
3.3. La Liturghia Darurilor mai ’nainte sfinţite.<br />
- Să se îndrepteze..., în: Ms. rom. 1743, f. 40r – v, glasul 1 Pa (compoziţie<br />
originală în două variante cu mici deosebiri); Idem, Ms. rom.<br />
4249, f. 132r – v (în cele două variante);<br />
- Heruvicul Acum puterile..., în: Ms. rom. 1743, f. 40v – 42r, glasul<br />
6 Pa, facere a lui Ioan Protopsaltul Bisericii cei Mari şi tradus de Părintele<br />
Iosif Naniescu; Idem, Ms. rom. 4249, f. 129v – 130v;<br />
- Chinonicul Gustaţi şi vedeţi..., în: Ms. rom. 1743, f. 42r – 43r,<br />
glasul 1 Ke (tetrafon), facere a lui Ioan Klada şi tradus de Iosif Naniescu);<br />
Idem, Ms. rom. 4249, f. 130r – 131<br />
111
PERIOADA TRIODULUI<br />
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
1. CÂNTĂRI DE LA SLUJBA VECERNIEI.<br />
- Prochimenele Mari ce se cântă în Sfântul şi Marele Post Duminică<br />
seara: Să nu întorci Faţa Ta... şi Dat-ai moştenire..., în: Ms.<br />
rom. 1743, f. 46r – 47r, glasul 8 Ni, tactul stihiraric; Idem, Ms.<br />
rom. 3931, f. 216r - 217r; Idem, Ms. rom. 4249, f. 128v – 129r, respectiv,<br />
f. 129v, acesta fiind caligrafiat de Preotul Ghiţă Ionescu (încheiat<br />
la 28 iulie 1872, cf. f. 1r). Cele două prochimene sunt traduceri după melodiile<br />
greceşti alcătuite de Petru Lambadarie;<br />
2. CÂNTĂRI DE LA SLUJBA UTRENIEI.<br />
- Slavă... Uşile pocăinţii, Şi acum... Cărările mântuirii şi stihira „ La<br />
mulţimea faptelor..., în: Ms. rom. 1743, f. 44r - 46r, primele două<br />
în glasul 8 Ni, iar stihira în glasul 6 Pa (în două variante melodice)<br />
, tactul stihiraric; aceste două melodii se cântă în duminicile Triodului,<br />
după pericopa evanghelică de la Utrenie, începând din Duminica Vameşului<br />
şi a Fariseului şi până în Duminica Cuvioasei Maria Egipteanca. În manuscris<br />
găsim însemnarea: Slava după Evanghelia Utreniei în Duminicile<br />
Triodului, potrivită melodia după cele greceşti şi aşezată de Iosif Naniescu.<br />
La anul 1857. Idem, Ms. rom. 4402, f. 139r şi Ms. rom. 4249, f.<br />
125r-126r;<br />
- Luminânda Cămara Ta, Mântuitorule, în: Ms. rom. 4402, f.<br />
253r şi f. 257r, glasul 3, cântându-se de la Ga ca de la Ni; melodie<br />
originală, ce se cântă în perioada Postului Păresimilor, la deniile de Luni,<br />
Marţi şi Miercuri din Săptămâna Patimilor; cântarea este caligrafiată cu<br />
mici deosebiri în incipit, la f. 272r, 273r şi 274r;<br />
- La Denia de Sâmbătă din săptămâna a V-a (denia acatistului<br />
Buneivestiri) – Bucură-te Mireasă şi Aliluia, în: Ms. rom. 4249, f.<br />
188v, glasul 8 Ni;<br />
- La Denia din Sfânta şi Marea Miercuri – Slavă... Şi acum...<br />
Doamne Femeia ceea ce căzuse..., în: Ms. rom. 1743, f. 52r – 54v, glasul<br />
8 Ni; se cântă la stihoavna Laudelor. Însemnare: Bucureşti, 11 Aprilie<br />
1867, în Sf. Mitropolie. Slavă şi acum în Sfânta şi Marea Miercuri a<br />
Patimilor la Utrenie, Tradusă melodia şi potrivită pe limba românească<br />
de Arhimandritul Iosif Naniescu. Glas 8 Ni. Stihira este reluată şi la f.<br />
112
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
56r – 58r, cu aceeaşi însemnare de titlu, la care sunt adăugate alte trei<br />
date în care a fost cântată de Iosif Naniescu această cântare: Bucureşti<br />
26 Martie 1868, în Sf. Mitropolie, idem. 15 Aprilie 1869, idem. 7 Aprilie<br />
1870, idem. 23 Martie 1871. Melodia apare retranscrisă la f. 68r – 70v,<br />
cu aceeaşi însemnare a numelui traducătorului; Idem, Ms. rom. 3931,<br />
f. 314r – 317v şi menţiunea care ne arată autorul melodiei originale greceşti:<br />
În Sfânta şi Marea Miercuri, Slavă şi acum de la Stihoavna Utrenii,<br />
troparul facere a Sf. şi preaînţeleptei Casianii Călugăriţii, iar melosul al<br />
lui Petru Lambadarie, Glas 8 Ni; Idem. Ms. rom. 4402, f. 63r – 68r,<br />
în varianta grecească, de Petru Lambadarie, tradusă în româneşte de Iosif<br />
Naniescu. Cântarea este înscrisă şi între f. 231r – 233v, cu titlul reluat.<br />
La f. 231r apar două însemnări autografe marginale ale mitropolitului, cu<br />
caractere latine, scrie cu cerneală de culoare neagră şi albastră: Cântată de<br />
mine în Sf. Mitropolie în Bucureşti, Marţi seara 11 aprilie 1872. Semnat.<br />
Iosif Naniescu, apoi: Şi dupe aceea atât în Bucureşti la Mitropolie, cât şi la<br />
Argeşiu la Biser. Domnească când eram Episcop, precum şi ca Mitropolit<br />
la Iaşi în toţi anii asemenea şi în seara de Marţi 31 Martie 1892 în Marea<br />
Biserică a Mitropoliei terminată de mine cu ajutorul lui Dumnezeu.<br />
Şi spre ştiinţă am semnat †Iosif Naniescu Mitr. Mold. Este caligrafiată şi<br />
între f. 261r – 263v; Idem. Ms. 4426, f. 18r – 21v; Idem, Ms. rom.<br />
4249, f. 146r – 148v. În titlu apare data de 20 Ianuarie 1872, dar care<br />
nu este data traducerii acestei melodii din limba greacă în limba română,<br />
ci mai degrabă data unei revizuiri a acesteia. Ca toţi ceilalţi protopsalţi şi<br />
compozitori, Iosif Naniescu obişnuia să revizuiască şi să aducă mici modificări<br />
compoziţiilor sale. Din ,,Culegerea de cântări bisericeşt” a Episcopului<br />
Romanului, Gherasim Safirin, tipărită la Bucureşti, în Tipografia<br />
,,Cărţilor Bisericeşti”, în anul 1908, aflăm că acestă cântare a fost tradusă<br />
din greceşte în anul 1856 în Schitul Şerbăneşti (Morunglav) şi revăzută<br />
la anul 1857 în Schitul Găiseni (Dâmboviţa); Idem, Ms. rom. 4427, f.<br />
105v – 110r; Idem, Ms. rom. 4605, f. 1r – 5r; copistul este Pr. Gheorghe<br />
Ioannescu. 3 Aprilie 1872 (cf. f. 5r).<br />
3. CÂNTĂRI DE LA PAVECERNIŢA MARE.<br />
- Condacul Suflete al meu, în: Ms. rom. rom. 1743, f. 47v, glasul 2<br />
Vu, tactul stihiraric. Se cântă după cântarea a VI-a a Canonului Sfântului<br />
Andrei Criteanul; Însemnarea: A(l)lui Grigorie Protopsaltul. Tradus<br />
de Ierodiaconul Iosif Naniescu. La f. 47v - 48r, altul mai explicat. Este o<br />
variantă puţin modificată. Idem, Ms. rom. 3931, f. 311r, cu menţiunea:<br />
113
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Tradus de Ierodiaconul Iosif Naniescu, 1840, fevr. 22, în Bucureşti; respectiv,<br />
f. 313r, Idem, Ms. rom. 4249, f. 133r – v;<br />
PERIOADA PENTICOSTARULUI<br />
- Hristos a Înviat!, în: Ms. rom. 4249, f. 188r – v, glasul 5 Pa,<br />
variantă argon – pe larg (compoziţie originală); - Slavă... Şi acum... Ziua<br />
Învierii, în: Ms. rom. 4249, f. 157v – 158r, glasul 5 Pa (compoziţie<br />
originală).<br />
CÂNTĂRI LA HIROTONIE<br />
– Troparele: Sfinţilor mucenici..., Slavă Ţie, Hristoase Dumnezeule...,<br />
Isaie dănţuieşte... şi Doamne miluieşte întreit, în: Ms. rom. 3931,<br />
f. 341r – v, glasurile 7 Ga; 5 Ke şi 2 Di(compoziţii originale); Ibidem,<br />
f. 343r – 344r, şi însemnarea: S-a scris (la) 1839. Octovr: 28. În Buzău<br />
de Iosif Nani;<br />
- Doamne miluieşte întreit, Ibidem, f. 342r;<br />
- Vrednic este, în: Ms. rom. 3931, f. 341v, glasul 8 Ni;<br />
ALTE COMPOZIŢII PSALTICE<br />
- Pre Stăpânul..., în: Ms. rom. 4402, f. 86r – 93v, glasul 7 Zo -<br />
însemnarea: această cântare se cântă când se închină arhiereul. Facere<br />
a lui Grigorie Protopsaltul; tradusă în româneşte de Arhimandritul Iosif<br />
Naniescu Găiseanul.<br />
În afara manuscriselor psaltice intrate în fondul B.A.R., în ţara noastră<br />
se mai păstreză şi alte manuscrise aflate în diverse biblioteci mitropolitane,<br />
mănăstireşti şi publice care au o importanţă majoră pentru întregirea<br />
creaţiei muzicale a mitropolitului. De pildă, merită a fi menţionate aici<br />
următoarele manuscrise: Ms. I 17 şi I 18 din Biblioteca Sfântului Sinod,<br />
Ms. rom. 340 din Biblioteca Mitropoliei Moldovei şi Bucovinei, fondul<br />
Arhim. Grădinaru, a cărui prezentare analitică a fost făcută de Pr. Iustin<br />
Gaspar, în rev. MMS, Iaşi, 1982, anul LVIII, nr. 1-2 (ianuarie-februarie),<br />
p. 69-74, precum şi Ms. rom. II 71 din Biblioteca Centrală Universitară<br />
,,Mihai Eminescu” din Iaşi. După o analiză foarte atentă a acestor manuscrise,<br />
se poate observa că au un conţinut aproape identic celor intrate<br />
în fondul B.A.R., care rămâne cel mai cuprinzător şi cel mai relevant în<br />
114
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
stabilirea catalogului psaltic complet al compozitorului şi traducătorului<br />
Iosif Naniescu.<br />
Din adnotările făcute melodiilor caligrafiate în manuscrisele cercetate,<br />
observăm că peste 75% dintre cântări sunt traduceri din creaţia psalţilor<br />
greci, iar restul cântărilor sunt originale, această situaţie fiind frecvent întâlnită<br />
la protopsalţii români din prima jumătate a secolului al XIX-lea.<br />
Cu timpul însă, aceştia au purces la îmbogăţirea repertoriului de strană cu<br />
compoziţii originale.<br />
Iosif Naniescu un muzician apreciat de contemporani şi<br />
urmaşi<br />
Teolog şi ierarh erudit al Bisericii noastre, greu încercată în secolul al<br />
XIX-lea din pricina valurilor de secularizare şi laicizare a societăţii româneşti,<br />
Iosif Naniescu şi-a atras respectul oamenilor Bisericii noastre, dar<br />
şi al personalităţilor care aveau un rol însemnat în societatea românească<br />
a acelei perioade. Înzestrat cu alese trăsături de slujitor al Bisericii, foarte<br />
bun cunoscător al tradiţiilor liturgice şi istorice ale Ortodoxiei, iubitor al<br />
muzicii de strană, ierarhul român rămâne în istoria vieţii bisericeşti româneşti<br />
ca un adevărat luceafăr ce a luminat cu lumina faptelor sale frumoase<br />
viaţa credincioşilor pe care i-a păstorit cu timp şi fără timp.<br />
Om al vocaţiei muzicale psaltice, s-a remarcat în rândurile contemporanilor<br />
săi prin frumoasele melodii pe care le-a tradus şi compus, dar şi<br />
prin dulcea glăsuire a acestor podoabe ale bătrânei cântări de strană, rămânând<br />
în conştiinţa lor ca, privighetoarea Argeşului, apelativ bine-meritat<br />
datorită, mai ales vocii sale tenorale cu care încânta şi înălţa inimile<br />
credincioşilor.<br />
Personalitate hieratică, mitropolitul moldovean a primit şi apelativul<br />
de Iosif al II-lea cel Sfânt, pentru sfinţenia vieţii sale tradusă în bunătate<br />
şi milă faţă de semeni şi pentru nealipirea sa de lucrurile trecătoare ale<br />
acestei lumi. Cu adevărat, a preţuit şi căutat cu toată virtutea fiinţei sale<br />
comoara cea cerească, adică viaţa în Hristos.<br />
Educaţia aceasta s-a datorat într-o oarecare măsură dascălului şi părintelui<br />
său sufletesc, Episcopul Chesarie al Buzăului, şi el la fel de smerit<br />
şi devotat slujitor al Bisericii şi al muzicii bisericeşti. Acesta, intuindui<br />
calităţile muzicale, l-a trimis să aprofundeze psaltichia la Bucureşti (în<br />
anul 1839), cu Anton Pann, iar la moartea sa (1846) i-a încredinţat manuscrisele<br />
muzicale ale lui Macarie Ieromonahul, pe care, păstrându-le cu<br />
115
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
sfinţenie, spre sfârşitul vieţii sale le-a donat Academiei Române, la întemeierea<br />
căreia a pus mult suflet.<br />
Dintre protopsalţii români, Anton Pann obişnuia să cuprindă în paginile<br />
tipăriturilor sale şi creaţii muzicale ale ucenicilor şi prietenilor săi iubitori<br />
de musichie.<br />
Aşa se face că, în ,,Rânduiala Sfintei şi Dumnezeeştei Liturghii”, tipărită<br />
în propria sa tipografie, Bucureşti, 1847, marele protopsalt avea să-i<br />
tipărească lui Iosif Naniescu următoarele compoziţii psaltice: Binecuvintează<br />
suflete al meu pre Domnul, glas 8 (p. 1-8), Aghioase, pe glasul 8 (adică<br />
Răspunsuri Mari, între p. 55-57) traduse şi cântate în Seminarul de la<br />
Buzău în anul 1836, după cum reiese şi din catalogul de cântări prezentat<br />
mai sus, Cuvine-se cu adevărat, glas 1 (p. 57) şi altul, prelucrat tot de el,<br />
pe glasul 6 (p. 58-59). Mai multe compoziţii şi prelucrări din greceşte i-au<br />
fost tipărite de Gherasim Safirin în:,,Culegere de cântări bisericeşti”, Bucureşti,<br />
1908, între p. 6-63.<br />
Alţi psalţi, precum: Ştefan Popescu, Gheorghe Ionescu, Ioan Zmeu, Neagu<br />
Ionescu, Nifon Ploeşteanu, Anton V. Uncu şi Pr. Prof. Nicu Moldoveanu<br />
i-au tipărit în lucrările lor câteva din cele mai cunoscute şi cântate<br />
creaţii psaltice, însă cele mai multe dintre cântările sale se păstrează în<br />
manuscrisele pe care le-am enumerat mai sus.<br />
S-au impus în practica de strană Răspunsurile Mari, pe glasul 8, fiind<br />
executate cu deosebită plăcere şi astăzi în ambele variante: monodică şi<br />
corală sau armonico-polifonică în aranjamentul marilor noştri compozitori:<br />
Gavriil Musicescu, George Dima, D.G.Kiriac, Ioan D. Chirescu, Nicolae<br />
Lungu şi mulţi alţii.<br />
Deşi practicant al muzicii bisericeşti de starnă, mitropolitul nu a rămas<br />
în afara timpului în care trăia, ci a devenit unul dintre susţinătorii muzicii<br />
corale bisericeşti, sprijinindu-l pe Gavriil Musicescu în introducerea vocilor<br />
de femei în corul Catedralei Mitropolitane din Iaşi.<br />
În timpul dezbaterilor sinodale controversate, privitoare la acceptarea<br />
femeilor în corurile bisericeşti, Mitropolitul Iosif Naniescu, pledând în favoarea<br />
acestei măsuri puse în practică la Iaşi încă din anul 1876, argumenta<br />
astfel: ...i-am aprobat să aibă în cor şi femei şi iată pentru ce: pentru că<br />
femeile sunt cele care au servit Apostolilor, ele sunt acelea care au alergat<br />
din noapte la mormântul Domnului şi care au vestit că Hristos a înviat.<br />
Apoi, la mănăstirile noastre din ţară, cel puţin aşa ne-am pomenit noi şi<br />
mai cu seamă eu, de când eram copil şi până la vârsta în care mă găsesc,<br />
116
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
ştiu că toate femeile cântă la mănăstiri. Pentru aceste motive am dat voie<br />
să cânte femeile în cor chiar în Catedrala Mitropoliei Moldovei, mai ales<br />
sub direcţiunea unui maestru ca dl. Musicescu.6<br />
Spirit echilibrat şi om al discernământului, Iosif Naniescu dezaproba<br />
influenţele profane în muzica bisericească, arătând că ea trebuie să trezească<br />
în suflet sentimentul umilinţei şi al sfinţeniei: scopul şi caracterul<br />
cântărilor bisericeşti este simţământul umilinţei, dar cântările româneşti<br />
s-au cam depărtat de practica şi adevăratul stil bisericesc, prin traducţiile<br />
şi compunerile unora care mai mult sau mai puţin le-a plăcut a imita pe<br />
cele lumeşti, crezând poate că vor plăcea publicului mai mult nebăgând<br />
în seamă sfinţenia lucrului ce profanau.<br />
Preocupat permanent de bunul mers al învăţământului muzical bisericesc,<br />
alături de marile sale înfăptuiri se numără mutarea Seminarului de la<br />
Socola în Palatul Domnesc al lui Dimitrie Sturdza din Iaşi şi redeschiderea<br />
Şcolii de Muzică bisericească de aici.<br />
Nu putem să nu menţionăm şi calitatea sa de dascăl şi <strong>format</strong>or al unor<br />
tineri psalţi şi compozitori români, precum: Teodor Georgescu, Nae Mateescu,<br />
Dobrică, Ghiţă Ionescu şi Dumitrache Iconomescu, pe care îi iniţia<br />
în tainele psaltichiei încă din perioada când locuia la Biserica ,,Sfântul Dumitru”<br />
din Bucureşti, metocul Episcopiei Buzăului.<br />
Prin tot ce a înfăptuit şi a lăsat posterităţii, Mitropolitul Iosif Naniescu<br />
rămâne o minte luminată a Bisericii Ortodoxe Române, deopotrivă, un<br />
mare iubitor al cântării bisericeşti monodice şi corale, un cărturar şi susţinător<br />
al culturii , dascăl al înnoirilor, un părinte ocrotitor al celor nevoiaşi<br />
şi neajutoraţi, model de viaţă trăită într-o sfinţenie pilduitoare ce s-a ridicat<br />
la înălţimea slujirii pe care Hristos i-a încredinţat-o.<br />
Note<br />
1 Asupra vieţii şi activităţii bisericeşti şi muzicale a Mitropolitului Iosif Naniescu s-au aplecat<br />
mulţi cercetători, slujitori şi mireni, care i-au dedicat lucrări monografice, studii şi articole<br />
meritorii, precum: Mihail Gr. Posluşnicu, Istoria musicei la români, Bucureşti, 1928, p.<br />
89-90; N. Iorga, Istoria bisericei româneşti şi a vieţii religioase a românilor, vol II, ed. a<br />
II-a, Bucureşti, 1932, p. 242; Tit al Hotinului, Anul naşterii lui Iosif Naniescu, în: B.O.R.,<br />
Bucureşti, an LVII ( 1939 ), nr. 7-8 ( iulie - august ), p. 394-396; Vasile Vasilache, Iosif<br />
Naniescu – strălucit Mitropolit al Moldovei (scriere monografică), Tiparul Sfintei Mănăstiri<br />
Neamţu, 1940; Dudu, V. Mitropolitul Moldovei Iosif al II-lea Naniescu şi Academia<br />
Română, în: M.M.S., Iaşi, an XVI (1940), nr. 4, ( aprilie ), p. 595-598; Irineu, Mitropolitul<br />
Moldovei, Comemorarea Mitropolitului Iosif Naniescu, în: M.M.S, Iaşi, an XXXVI (1942),<br />
nr. 6-8 (iunie-august), p. 238-246; Pr. Gabriel Cocora, Documente pentru biografia<br />
117
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
lui Iosif Naniescu, în: M.M.S, Iaşi, an XXXVI (1960), nr. 1-2 (ianuarie-februarie), p. 92-<br />
99; Idem, Şcoala de psaltichie de la Buzău, în: .B.O.R, Bucureşti, anul LXXVIII (1960),<br />
nr. 9-10 (sept.-oct.), Ed.I.B.M.B.O.R., p. 853-859; Idem, Mitropolitul Iosif Naniescu şi<br />
Buzăul, în: G.B., Bucureşti, anul XXVII (1968), nr. 7-8 (iulie-august), p. 806-812; Pr. Prof.<br />
Gheorghe Moisescu, Corespondenţa lui Gavriil Musicescu cu Mitropolitul Iosif Naniescu.<br />
125 de ani de la naşterea lui Gavriil Musicescu, în: B.O.R., Bucureşti, anul XC (1972),<br />
nr. 9-10 (septembrie-octombrie), p. 1038-1051; Al. Bardieru, Precizări privind biografia<br />
Mitropolitului Iosif Naniescu, în: M.M.S., Iaşi, anul XLVIII (1972), nr. 3-4 (martie-aprilie),<br />
p. 231-235; Ion Vârtosu, Mitropolitul Moldovei Iosif Naniescu, un compozitor necunoscut<br />
al secolului al XIX-lea, în: <strong>Almanah</strong>ul Parohiei Ortodoxe Române din Viena, vol. XII, 1973,<br />
p. 95-103; George Dincă, Chipuri de ierarhi, compozitori, traducători, prelucrători şi mari<br />
cântăreţi ai muzicii bisericeşti, în: G.B., Bucureşti, an XXXIV (1975), nr. 7-8 (iulie-august),<br />
p. 820-823; Octavian Lazăr-Cosma, Hronicul muzicii româneşti, vol. III, Bucureşti, 1975,<br />
p. 170; Constantin C. Angelescu, Contribuţii la biografia Mitropolitului Iosif Naniescu, în:<br />
MMS, Iaşi, anul LVIII (1982), nr. 1-2 (ianuarie-februarie), p. 53-68; Pr. Iustin Gaspar, Un<br />
manuscript de cântări bisericeşti, în: M.M.S., Iaşi, anul LVIII (1982), nr. 1-2 (ianuariefebruarie),<br />
p. 69-73; Nicu Moldoveanu, Muzica bisericească la români în secolul al XIXlea<br />
(I), în: G.B., Bucureşti, anul XLI (1982), nr. 11-12 (noiembrie-decembrie), p. 914-915;<br />
Diac. P. I. David, Mitropolitul Iosif Naniescu milostivul, lesne-iertătorul şi ctitorul-ierarh,<br />
în: M.M.S., Iaşi, anul LXVI (1990), nr. 1-3 (ianuarie-iunie), p. 141-158; Vasile Vasile, Iosif<br />
Naniescu – reprezentant de seamă al muzicii psaltice, în: Muzica, serie nouă - Bucureşti,<br />
an. IV, nr. 4 (16), oct.-dec., 1993, p. 127-137; Ibidem (II), an.V, nr. 1 (17), ian.-mart., 1994, p.<br />
99-111; Gheorghe C. Ionescu, Lexicon..., Bucureşti, Editura Diogene, 1994, p. 248-251; Pr.<br />
Prof. Dr. Mircea Păcurariu, Istoria Bisericii Ortodoxe Române, Vol. III, Ed..I.B.M.B.O.R,<br />
Bucureşti, 1994, p. 161-163; Idem, Dicţionarul Teologilor Români, Bucureşti, Edit.<br />
Univers Enciclopedic, 1996, p. 300; Vasile Vasile, Istoria muzicii bizantine şi evoluţia ei<br />
în spiritualitatea românească, vol. II, Bucureşti, 1997, p. 175-176; Gheorghe C. Ionescu,<br />
Muzica bizantină în România, Dicţionar cronologic, Editura Sagittarius,Bucureşti, 2003,<br />
p. 147-150; Viorel Cosma, Muzicieni din România, Lexicon biobibliografic, vol. VII (N-O-<br />
Pip), Editura Muzicală, Bucureşti, 2004, p. 31-35; Pr. Prof. Dr. Nicu Moldoveanu, Istoria<br />
muzicii bisericeşti la români, Editura Basilica a Patriarhiei Române, Bucureşti, 2010, p.<br />
171-172.<br />
2 Ar merita menţionat aici un aspect legat de viaţa muzicală bisericească din ţara noastră,<br />
anume acela că, mai toţi ierarhii români au avut, alături de înaltele preocupări pastoral –<br />
liturgice şi culturale şi preocupări muzicale, fiind buni cunoscători şi practicieni ai muzicii<br />
bisericeşti, iar unii dintre ei, devenind compozitori ai unor frumoase creaţii de gen. Astfel,<br />
pot fi menţionate la acest capitol nume reprezentative ale vieţii bisericeşti româneşti,<br />
precum: Veniamin Costachi, Dionisie Lupu, marele cărturar Melchisedec Ştefănescu,<br />
Mitropolitul Primat Iosif Gheorghian, Gherasim Safirin, Evghenie Humulescu, Nifon<br />
Ploieşteanu, Atanasie Dincă Bârlădeanul, Gherontie Nicolau etc.<br />
3 Este important de amintit aici faptul că, în Biblioteca Sfântului Sinod se păstrează alte<br />
două manuscrise caligrafiate de Gheorghe Ionescu, având cotele: I 17 (cu titlul: Lira<br />
muzico - eclisiastică, ca şi ms. rom. 3931 din BAR) şi I 18, şi care cuprind, în general,<br />
compoziţii psaltice aparţinând lui Iosif Naniescu.<br />
4 Este important de menţionat faptul că, aceste voscresne alcătuite de protopsaltul grec<br />
Dionisie Fotino în sistima veche (notaţia cucuzeliană), la începutul secolului al XIX-lea<br />
(cf. Ms. gr. 185 din Biblioteca Palatului Patriarhal), au fost traduse în limba română,<br />
în notaţia hrisantică, pentru prima oară, de către dascălul de musichie bisericească şi<br />
118
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
literatul român Anton Pann, fi ind publicate în Privighierul său de la 1848. Numeroase<br />
manuscrise psaltice ale lui Anton Pann, precum: Ms. rom: 1694, 2122 şi Ms. gr: 741 şi<br />
1348 din Biblioteca Academiei Române, dar şi altele, afl ate în Biblioteca Sfântului Sinod<br />
şi a Mănăstirii Dintr-un Lemn, cuprind aceste stihiri.<br />
5 Gavriil Muzicescu, Întâmpinare la raportul comisiunii Sfântului Sinod discutat în şedinţa<br />
de la 25 mai 1899 relativ la înlocuirea semnelor psaltice prin notaţiune liniară, Iaşi,<br />
1900, p. 50-51, apud., Diac. George Dincă, Chipuri de ierarhi, compozitori, traducători,<br />
prelucrători şi mari cântăreţi ai muzicii bisericeşti, în: G.B., Bucureşti, anul XXXIV<br />
(1975), nr. 7-8, iulie-august, p. 822;<br />
6 B.A.R., ms. rom. 4397, f. 87, apud., Pr. Gabriel Cocora, Şcoala de Psaltichie de la Buzău,<br />
în: B.O.R., anul LXXVIII (1960), nr. 9-10, sept.-oct., Bucureşti, Ed.I.B.M.B.O.R., p. 854.<br />
119
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Arta de tradiţie bizantină în decizii<br />
Sinodale de mare actualitate<br />
120<br />
Prof. Univ. Dr. Mihaela Palade<br />
Adesea, invazia de noutate care defineşte timpurile actuale, permanenta<br />
goană după „altceva” care, cel mai adesea şi nu întotdeauna<br />
în mod justificat, se opune celor deja cunoscute, face ca<br />
unele informaţii aparţinând vremurilor trecute să fie considerate ca desuete.<br />
Ele sunt înscrise în categoria datelor de care, după părerea unora, doar<br />
istoricii sunt şi se impune a fi interesaţi, aceştia urmând a le stoca, cataloga<br />
şi ierarhiza, pe post de elemente constitutive ale edificiului deja sufocat de<br />
informaţiile scrise ale istoriei, pline de praful uitării şi consultate doar la<br />
mare nevoie, ca mărturii ale trecutului.<br />
Se întâmplă însă ca, unele decizii aparţinând istoriei, să fie mai actuale<br />
ca oricând, problematica dezbătută constuind o temă de meditaţie permanentă,<br />
o provocare greu de ignorat. În acest sens, studiind hotărârile<br />
şedinţelor Sfântului Sinod al Bisericii Ortodoxe Române din 22 noiembrie<br />
1889, iese la lumină preocuparea sinodalilor pentru reîntoarcerea la originile<br />
picturii religioase de „tradiţiune bisantină”. În acea şedinţă, Episcopul<br />
Dunării de Jos, Partenie Clinceni-Băcăuanul (1886-1902), remarcabil prin
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
caracterul aprig şi prin luările de cuvânt pe măsură, a propus spre dezbatere<br />
problema stilului picturii religioase româneşti, venind cu o propunere<br />
"privitore la icónele, arhitectura, pictura şi ornamentaţiunea bisericilor<br />
din tótă ţara, cum să se urmeze pe viitor"1, dar care avea să fie adoptată şi<br />
publicată ca decizie a Sfântului Sinod:<br />
"DECIZIUNEA SÂNTULUI SINOD AL SÂNTEI NÓSTRE<br />
BISERICI AUTOCEFALE DREPT MĂRITORE DE RĚSĂRIT<br />
Privitore la icónele, arhitectura, pictura şi ornamentaţiunea bisericilor<br />
din tótă ţara, cum să se urmeze pe viitor<br />
Sânta nóstră Biserică drept măritóre de rěsărit, gelósă de învěţătura<br />
Dumnedzeescului sěu fondator, cum şi de tradiţiunile şi aşedzěmintele<br />
sale, a lucrat în tot chipul la întărirea sentimentuluĭ religios printre popóre<br />
şi la mântui rea sufletelor lor.<br />
Dorind a ţine pironită vederea şi simţul fiilor sěĭ asupra Dumnedzeireĭ<br />
şi Sânţilor, ea a deschis artelor frumose porţile sale, a transmis posteritaţěi<br />
icóna vie a tuturor persónelor Sânte, carĭ sunt în adoraţiune şi veneraţiune<br />
la popórele creştine.<br />
Sub-semnaţii,<br />
Considerând pictura bizantină şi împreună cu děnsa şi pe celalte arte<br />
frumóse, ca fiind singurele întru a reprezenta cu splendóre, magnificentă<br />
şi cuvioşie persónele cele marĭ şi Sânte ale religiuneĭ creştine, şi a întreţine<br />
în popor adevěratul sentiment religios ;<br />
Având în vedere ca artele frumóse bizantine aŭ fost introduse în Biserica<br />
nóstră Română încă din cele dintâiŭ timpurĭ ale apariţiuni[i] lor<br />
şi prin acésta, deprinderea poporului nostru cu ele şi apropierea lor de<br />
cătré artiştiĭ şi artizanii noştrĭ românĭ;<br />
Vědzând cu durere góna tacită ce sě dă acestor arte spre a le scóte de<br />
prin bisericĭ, şi a le inlocui cu altele nouĭ şi necunoscute poporuluĭ nostru;<br />
Vědzând marea afluenţă de tot felul de icóne străine, carĭ au inundat<br />
ţara din tóte părţile;<br />
Vědzând ca prin unele bisericĭ se fac zugrăvelĭ şi se întrebuinţěză arhitectură,<br />
iar prin casele românilor creştinĭ se introduc icóne carĭ sunt departe<br />
de a înfăţişa după cum se cade imaginea Dumnedzeireĭ şi chipurile<br />
Sânţilor din vechea şi păzită de Dumnedzeu Biserică a Românilor;<br />
121
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Vědzând că ornamentaţiunea bisericeĭ în genere ce sě introduce de câtva<br />
timp este lipsită aprópe şi de cerinţele artistice şi de cele liturgice ale ritualului<br />
nóstru, şi prin urmare departe de a ajuta geniul cultural al poporului<br />
român întru desvoltarea sentimentuluĭ sěu religios şi naţional ;<br />
Şi dară, temându-ne ca nu cum-va prin introducere de nouĭ arte în<br />
Biserică şi prin casele creştinilor să sě struncine dreapta credinţă în popor<br />
şi în el însuşĭ;<br />
Sântul Sinod ia disposiţiunile următóre:<br />
1. Prea Sânţiţiĭ Episcopĭ eparhiţĭ să supravegheze cu dinadinsul în jurisdicţiunea<br />
lor ca pictura şi ornamentaţiunea care se va introduce de<br />
acum inainte, fie prin bisericele cele vechĭ fie prin cele nouĭ sau reîn[n]<br />
oite – să fie conform stiluluĭ bizantin deja în us în Biserica nóstră Română<br />
autocefală drept măritóre de rěsărit.<br />
2. Să pună îndatorire preoţilor şi epitropilor tuturor bisericilor ca înainte<br />
de a se contracta zugrăvirea uneĭ biserici să sě presinte la aprobarea<br />
prealabilă a Chiriarchiei tablourile ce aŭ a sě introduce în biserică, cu<br />
modelurile lor de zugrăvélă.<br />
3. Să oblige pe preoţĭ a nu primi în biserica spre sânţire decât numai<br />
icóne carĭ sunt aprobate şi recomandate de Chiriarchie saŭ eşite din atelierele<br />
pictorilor noştri românĭ cunoscuţĭ şi probaţĭ cel putin de doĭ sau<br />
trei Chiriarchĭ aĭ tzěreĭ.<br />
4. Icónele cele nesânţite după ritualul sânteĭ nóstre Biserici<br />
sě vor scóte cu încetul de prin casele creştinilor prin influenţa<br />
morală a preoţilor şi în locul lor să li sě recomande cele autorizate<br />
de Chiriarchie (s.n.).<br />
5. Să céră autorităţilor judeţelor ca să îndatoreze pe primarĭ a respecta<br />
şi eĭ din partele disposiţiunile de maĭ sus şi a nu îngădui vândzarea de<br />
icóne şi objecte sacre în cuprinsul administraţiuněi lor, rěmâind ca aceste<br />
objecte creştine să li sě procure numai prin biserica parochială.<br />
6. Prescurile se vor fabrica numai de femeĭ creştine, pióse sau numai<br />
de creştinĭ.<br />
7. Abaterea de la disposiţiunea a două de mai sus va atrage pentru<br />
Preoţi caterisirea şi pentru Epitropĭ distituirea şi darea lor în judecată,<br />
spre a despăgubi parochia de suma cheltuită cu pictura, arhitectura şi<br />
ornamentaţiunea contrasită disposiţiunilor Bisericeĭ nóstre Române autocefale<br />
drept măritóre de rěsărit.<br />
122
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
8. Biserica a cărei pictură, arhitectură şi ornamentaţiune<br />
s-a făcut contra acestor disposiţiunĭ este şi rěmâne închisă<br />
(s.n.).<br />
9. Abaterea de la disposiţiunea a treia se va pedepsi întâĭ cu oprire pe<br />
treĭ lunĭ , al doilea cu oprirea pe un an, şi al treilea cu caterisirea.<br />
1889, Noembrie, 22<br />
(Semnează): I.P.S. Iosif Mitropolit Primat<br />
P.S. Episcop Ghenadie al Râmniculuĭ<br />
P.S. Episcop Inocentie Budzeŭ<br />
P.S. Episcop Silvestru al Huşilor<br />
P.S. Episcop Ghenadie al Argeşului<br />
P.S. Episcop Parthenie al Dunărei de-jos<br />
P.S. Arhiereu Ieremia Gălătzénu<br />
P.S. Arhiereu Valerian Romnicénu<br />
P.S. Arhiereu Calistrat Bârlădénu<br />
P.S. Arhiereu Innocentie M. Ploeşténu<br />
P.S. Arhiereu Gherasim Piteşténu<br />
P.S. Arhiereu Dositeiu Botoşanénu"2<br />
*<br />
Aceste rânduri vorbesc de la sine...<br />
Ele constituie mărturia unor persoane care, cu mai bine de un secol în<br />
urmă, într-un moment al istoriei în care arta eclesială românească, complet<br />
influenţată de concepţiile estetice occidentale, transformase bisericile<br />
noastre într-un soi de expoziţii de tablouri de mari dimensiuni, doreau ca<br />
să regăsească drumul către pictura de tradiţie bizantină, abandonată cu<br />
ceva timp în urmă. La prima vedere, s-ar putea spune că situaţia actuală<br />
este complet diferită. Într-adevăr, din anumite puncte de vedere, arta eclesială<br />
românească s-a schimbat substanţial în acest interval de timp. Numai<br />
că, o analiză a mentalităţilor, gusturilor şi preferinţelor estetice ar scoate<br />
cu uşurinţă la lumină faptul că nu toţi creştinii cunosc care este deosebirea<br />
dintre o „icoană” şi un „tablou religios”, considerând încă că orice pictură<br />
cu tematică religioasă poate fi adusă spre sfinţire, slujba singură fiind un<br />
garant al metamorfozării respectivei picturi în icoană.<br />
123
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Acesta este doar unul din motivele pentru care putem considera că decretul<br />
emis cu mai bine de un secol în urmă merită a fi parcurs cu toată<br />
atenţia, el constituind o temă de meditaţie cât se poate de actuală, un imbold<br />
către autoanaliză şi, atunci când se impune, un prim pas către regăsirea<br />
adevăratei icoane, fiecare creştin fiind, în realitate, o nouă Veronica,<br />
vera icona a Chipului lui Dumnezeu sădit în noi la creaţie.<br />
Note<br />
1 B.O.R., anul al XIII-lea, 1890, pp. 128-130.<br />
2 Publicat în B.O.R., anul al XIV-lea, 1890, Tipografi a "Cărţilor bisericeşti", Bucureşti,<br />
1891, pp. II-IV, republicat în B.O.R., anul al XVI-lea, 1893, pp. 577-580.<br />
124
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Şedinţa Solemnă a Sfântului Sinod al Bisericii Ortodoxe<br />
Române dedicată Anului omagial al Sfântului Botez şi al Sfintei<br />
Cununii - 28 octombrie 2011<br />
125
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Iubirea ca principiu<br />
cosmologic în Literatura Patristică<br />
Pr. Gabriel Sebastian Chirculeanu<br />
In învăţătura Părinţilor Bisericii, creştinul este un om al iubirii<br />
pentru că Însuşi Cel ce l-a creat este Dumnezeul iubirii. Aici<br />
trebuie căutată originea dragostei: în faptul că noi purtăm prin<br />
creaţie chipul unui Dumnezeu iubitor şi ne împărtăşim real de acesta. Iubirea<br />
este cea care ne cheamă la viaţă şi, ca atare, răspunsul nostru trebuie<br />
să fie unul pe măsură. Existenţa umană este centrată pe Dumnezeu, este<br />
dintru început teocentrică, iar viaţa este: a fi în relaţie cu Izvorul Vieţii. Potrivit<br />
Părintelui John Meyendorff, omul este „fiinţă deschisă” spre Dumnezeu1.<br />
Taina omului se ascunde şi se descoperă în acelaşi timp în termenii<br />
,,chip” şi ,,asemănare”. Dumnezeu în Treime este imaginea supremei<br />
iubiri la care fiinţa umană este chemată să adere în chip liber, să o facă să<br />
rodească în sufletul său şi, prin sine, în semeni. Noi nu purtăm chipul unui<br />
Dumnezeu abstract, ci chipul iubirii Sfintei Treimi, ca paradigmă şi scop<br />
în acelaşi timp. Tradiţia ortodoxă afirmă în unanimitate realitatea treimică,<br />
iubitoare a constituţiei umane. Sf. Vasile cel Mare explicând textul din<br />
Geneza I. 26, spune: „cunoaşte dar vrednicia ce ţi s-a dat! Nu ţi-ai pricinuit<br />
obârşia prin poruncă, ci sfat a ţinut Dumnezeu, spre a şti cum să aducă<br />
la viaţă această fiinţă vrednică de cinstire…de ce oare nu a zis Dumnezeu<br />
:,,fă” ci, să ,,facem om” ? A zis aşa ca să poţi cunoaşte stăpânirea. Că voieşte<br />
ca tu, luând aminte la Tatăl, să nu tăgăduieşti pe Fiul; voieşte să cunoşti<br />
că Tatăl a zidit prin Fiul, iar Fiul a zidit cu voia Tatălui, şi că ţi se cade să<br />
slăveşti pe Tatăl în Fiul şi pe Fiul în Sfântul Duh.”2 Cunoaşterea realităţii<br />
treimice este garanţia iubirii ce există între persoanele dumnezeieşti, dar<br />
şi în noi, ca şi chipuri ale lucrării iubitoare treimice.<br />
126
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Fiind creaţi după chipul lui Dumnezeu putem spune că suntem creaţi<br />
după chipul Sfintei Treimi sau, mai bine zis, prin sfatul şi lucrarea Tatălui,<br />
Fiului şi Sfântului Duh. De aceea, nu este de mirare că în viziunea Sfinţilor<br />
Părinţi omul este fie „fiu al lui Dumnezeu”, fie „chip al Chipului”, adică<br />
al lui Hristos, fie că are ca părţi constitutive: trupul, sufletul şi Duhul<br />
Sfânt. Diversitatea numirilor nu implică o distincţie la nivelul Creatorului<br />
şi nici la nivelul lucrării. După cum mărturisim unitatea fiinţei dumnezeieşti<br />
,dar şi treimea Persoanelor, la fel crearea omului este un rezultat unic<br />
şi nu multiplu al lucrării Sfintei Treimi, iar această lucrare este rodul iubirii<br />
intratrinitare.<br />
Părinţii răsăriteni explică admirabil crearea omului ca act al iubirii<br />
prin care creatul se împărtăşeşte de bunătăţile dumnezeirii. „Prin firea sa<br />
– spune Sf. Grigore de Nyssa – Dumnezeu este pentru noi cel mai mare<br />
bine care se poate concepe cu mintea…Aşa fiind şi pentru că tocmai de aceea<br />
S-a hotărât să ne aducă la viaţă, Dumnezeu nu-şi arată bunătatea doar<br />
pe jumătate, dăruind omului numai o parte din bunătăţile Sale şi păstrând<br />
pentru Sine, în chip invidios, cealaltă parte, ci îşi arată suprema bunătate<br />
prin aceea că l-a adus pe om din nefiinţă la viaţă şi l-a copleşit cu tot felul<br />
de daruri.”3 „Aşadar…El (Dumnezeu) a zidit firea omenească nu pentru că<br />
ar fi fost silit la aceasta de ceva, ci l-a adus pe om pe lume numai dintr-o<br />
revărsare a dragostei Sale.”4 Această acţiune este văzută ca lucrare a Sfintei<br />
Treimi pentru că „Tatăl, Fiul şi Sfântul Duh împreună sfinţesc, împreună<br />
dau viaţă, împreună luminează, mângâie şi desăvârşesc în acelaşi mod<br />
toate lucrurile asemănătoare.”5<br />
Ideea omului – operă a Sfintei Treimi nu este o învăţătură a secolului al<br />
IV-lea ,ci o întâlnim, încă din secolul al II-lea, la Sf. Irineu. Pentru acesta<br />
Dumnezeu este „Cauza cea Mare”6, Fiinţa raţională care creează totul prin<br />
Cuvântul Său şi în acelaşi timp care dă frumuseţe lucrurilor. Într-o adevărată<br />
expunere trinitară Sf. Irineu afirmă următoarele: „întrucât Cuvântul<br />
pune temelie, adică dă substanţă şi conferă puterea existenţei, iar Duhul<br />
formează şi modelează diversele puteri, Cuvântul este numit pe drept şi<br />
potrivit Fiul, iar Duhul, Înţelepciunea lui Dumnezeu. De aceea, Apostolul<br />
Pavel bine zice: „Un Dumnezeu şi Tatăl tuturor, care este peste toate şi prin<br />
toate şi întru toţi”(Efes. IV, 7). Căci Cel ce este peste toate este Tatăl, Cel<br />
care este prin toate este Cuvântul, căci prin El au venit toate de la Tatăl, iar<br />
cel care este întru toţi este Duhul Sfânt care strigă: Avva, Părinte! (Gal. IV,<br />
6) şi îl armonizează pe om întru asemănarea cu Dumnezeu.”7<br />
127
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Pe baza lucrării Logosului, omul este creat ca fiinţă raţională prin care<br />
devine conştient de sine. Prin aceasta omul vrea să ştie nu numai cine l-a<br />
adus la existenţă, ci şi în ce calitate şi în ce scop.8 Concluzia la care se ajunge<br />
este aceea că „nu oamenii sunt ultima origine a oamenilor ce se nasc, ci<br />
în adâncul lor toţi au calitatea de fii ai Tatălui suprem şi de fraţi ai Fiului<br />
Lui. De aceea, şi în calitatea de chipuri ale Fiului, ei reflectă şi trăiesc şi<br />
o simţire filială faţă de Tatăl suprem împreună cu El. Astfel, ei nu trăiesc<br />
numai relaţia frăţească cu Fiul Tatălui, ci şi relaţia Fiului cu Tatăl. Şi vom<br />
vedea că şi o relaţie cu Duhul Sfânt. Fiecare persoană este astfel şi un chip<br />
al Sfintei Treimi.”9 Relaţia pe care omul – chip al lui Dumnezeu o are cu<br />
Sfânta Treime, nu este una statică ,ci este caracterizată prin dinamism.<br />
Ca fiinţă raţională omul tinde spre Raţiunea Supremă potrivit Căreia este<br />
creat, chipul îi dă mişcarea continuă către Arhetipul său. „Cel ce a adus la<br />
subzistenţă toată firea cu înţelepciune – spune Sf. Maxim Mărturisitorul –<br />
şi a sădit în chip ascuns, în fiecare dintre fiinţele raţionale, ca primă putere,<br />
cunoaşterea Sa, ne-a dat şi nouă, umiliţilor oameni, ca un Stăpân prea<br />
darnic, după fire, dorul de El,împletind cu acesta în chip natural puterea<br />
raţiunii,ca să putem cunoaşte cu uşurinţă modurile împlinirii dorului şi ca<br />
nu cumva, greşind, să nu nimerim la ceea ce luptăm să ajungem.”10<br />
Dorul acesta este transpunerea umană a iubirii treimice proprie Persoanelor<br />
dumnezeieşti. „Dacă fiinţa dumnezeiască – spune Pr. Stăniloae<br />
– ar fi într-o unică Persoană, n-ar fi bună sau iubitoare din eternitate, deci<br />
n-ar fi dumnezeiască. Dar şi dacă ar fi într-o mulţime de Persoane, valoarea<br />
demnă de iubire şi capabilă de iubirea infinită s-ar relativiza, deci nici<br />
această mulţime n-ar fi dumnezeiască. Numai existând în trei Persoane,<br />
aceste trei Persoane sunt dumnezeieşti, pentru că au o valoare şi o relaţie<br />
între ele care le face demne şi capabile de iubirea absolută.”11 Paradigma<br />
iubirii Sfintei Treimi este transpusă în viaţa omului prin familie, fără de<br />
care iubirea capătă un caracter egoist. „O persoană trebuie să aibă ca eu un<br />
tu ,ca să comunice întreolaltă şi un el care să-i cunoască din nou ,în interesul<br />
pentru al treilea. O persoană trebuie să vorbească cu o alta şi în modul<br />
cel mai interesant şi unificator de un al treilea, pentru a se simţi fiecare<br />
fericită.”12 Familia ideală este cea <strong>format</strong>ă de Hristos cu Biserica Sa, ca<br />
spaţiu al deplinei comunicări şi împărtăşiri. Fiecare membru al Bisericii se<br />
împărtăşeşte de acelaşi Adevăr veşnic şi se bucură laolaltă, în afara oricărei<br />
urme a interesului egoist.<br />
128
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Revenind la scrierile Sfinţilor Părinţi, Sf. Atanasie ne reţine încă o dată<br />
atenţia prin faptul că el consideră Sfânta Treime „creatoare şi făcătoare a<br />
toate”.13 Apărând consubstanţialitatea Tatălui cu Fiul şi explicând noţiunea<br />
de ,,naştere“ demonstrează că relaţia Fiu – Tată „nu este pătimire şi<br />
împărţire a acelei fericite fiinţe”,14 ci o relaţie de egalitate privind fiinţa<br />
pornind tocmai de la actul creaţiei : „dacă Dumnezeu este Făcător şi Ziditor,<br />
dar creează făpturile prin Fiul şi nu se pot cunoaşte cele făcute decât<br />
ca făcute prin Cuvântul, cum nu e blasfemie ca odată ce Dumnezeu este<br />
Făcătorul, să se spună despre Cuvântul Lui ziditor şi Înţelepciunea Lui că<br />
nu au fost cândva? Căci aceasta este egal cu a zice că nici Dumnezeu nu e<br />
Făcător, neavând din Sine pe Cuvântul creator în care creează, ci a veni<br />
din afară şi e străin Lui şi neasemenea Lui după fiinţă.”15 Explicând acest<br />
pasaj Părintele Stăniloae afirmă că: „dacă Dumnezeu nu are o raţiune ipostatică,<br />
n-a putut face lumea prin ea. În acest caz este făcută după o raţiune<br />
nedumnezeiască, fiind un fel de realitate total străină, adică nu e propriuzis<br />
opera lui Dumnezeu. Nici nu se poate şti dacă mai există propriu-zis<br />
Dumnezeu sau dacă El mai are vreo legătură cu lumea.”16 Un lucru foarte<br />
interesant în viziunea Sf. Atanasie este sensul pe care îl are înţelepciunea<br />
lui Dumnezeu. Pe de o parte Înţelepciunea reprezintă Persoana Logosului,<br />
caracterul raţional al Acestuia, pe de altă parte Înţelepciunea este sinonimul<br />
Sfântului Duh aşa cum o vede şi Sf. Irineu. Atât crearea, cât şi restaurarea<br />
omului sunt văzute de marele alexandrin ca operă a Sfintei Treimi<br />
şi, implicit ca operă a iubirii intratrinitare. „Tatăl fiind izvorul – spune Sf.<br />
Atanasie – iar Fiul numindu-se râul, se spune de noi că bem Duhul. Iar<br />
adăpându-ne din Duhul bem pe Hristos. Şi iarăşi, Hristos fiind Fiul adevărat,<br />
noi, primind pe Duhul suntem făcuţi fii. Căci zice: n-aţi luat iarăşi<br />
duhul robiei spre temere, ci aţi luat Duhul înfierii (Rom.VIII.15). Iar fiind<br />
înfiaţi prin Duhul, e vădit că suntem fii ai lui Dumnezeu în Hristos.”17 Participarea<br />
Sfintei Treimi la creaţia lumii şi, mai ales, a omului salvează învăţătura<br />
creştină atât de influenţa filoniană a Logosului creat,18 cât şi de<br />
cea gnostică în care universul este opera unui demiurg, iar omul rezultatul<br />
închiderii raţiunilor divine în corpuri de către forţele demonice. Omul este<br />
coroana creaţiei realizată de o Treime personală prin care el însuşi capătă<br />
caracterul personal putând astfel intra în legătură intimă atât cu semenii,<br />
cât şi cu Creatorul său.<br />
Actul de creare şi răscumpărare văzut ca lucrare a Sfintei Treimi îl întâlnim<br />
şi la Sf. Grigorie de Nazianz : „Duhul acesta lucrează împreună cu<br />
Fiul la zidirea şi la învierea lumii. Şi despre aceasta să te încredinţeze locul<br />
129
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Praznicul Botezului Domnului – Giurgiu, 2011<br />
130
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
: cu Cuvântul Domnului s-au întărit cerurile şi cu Duhul gurii Lui toată<br />
puterea lor.”19 Împreuna lucrare a creaţiei se bazează pe relaţia iubitoare<br />
dintre Persoanele Sfintei Treimi, relaţie ce nu poate rămâne într-un spaţiu<br />
izolat, ci tinde să atragă întregul univers în comuniune cu iubirea lui Dumnezeu.<br />
„Fiindcă nu-i era de ajuns bunătăţii lui Dumnezeu să se mişte numai<br />
în faţa propriilor Ei priviri – spune Sf. Grigorie – ci trebuia ca binele să<br />
se reverse şi să se răzgândească, ca tot mai multe cele părtaşe la binefacere<br />
să fie, căci aceasta este firea bunătăţii supreme.”20 Întreaga iconomie are<br />
la bază modul de existenţă şi lucrare a Sfintei Treimi : când zic Dumnezeu,<br />
zic Tatăl, Fiul şi Sfântul Duh, Dumnezeirea, de altfel, nerevărsându-se nici<br />
dincolo de acestea, spre a nu introduce noi o puzderie de dumnezei şi nemărginindu-se<br />
nici în fiecare dintre acestea, spre a nu ne osândi de sărăcie<br />
de dumnezeire, căutând noi fie în socotinţele iudaice pentru credinţă într-o<br />
singură putere în dumnezeire, fie în socotinţele păgâneşti pentru credinţa<br />
într-o spuză de dumnezei.”21<br />
Sintetizând gândirea primelor şapte veacuri creştine Sf. Ioan Damaschin<br />
afirmă că „Însuşi Dumnezeul nostru, proslăvit în Treime şi Unime a<br />
făcut cerul şi pământul şi toate cele câte sunt în ele, aducând pe toate de<br />
la neexistenţă la existenţă”,22 apoi specifică faptul că „Dumnezeu creează<br />
pe om cu mâinile Sale proprii din natura văzută şi nevăzută, după chipul<br />
şi asemănarea Sa.”23 Expresia a creat cu propriile Sale mâini indică tocmai<br />
lucrarea Sfintei Treimi, aşa cum o vedea cu mult timp în urmă Sf. Irineu.<br />
Lumea este rezultatul bunătăţii lui Dumnezeu Treimic care „în timp<br />
ce gândeşte creează; iar gândul se face lucru, realizându-se prin Cuvântul<br />
şi desăvârşindu-se prin Duhul.”24 Aspectul de chip creat şi nemuritor al<br />
Sfintei Treimi25 constituie punctul de plecare în încercarea demersului<br />
nostru antropologic, aşa cum el a reprezentat şi baza gândirii despre om<br />
pentru Sf. Părinţi. Nu putem concepe omul ca persoană raţională şi conştientă,<br />
decât în relaţie cu Sfânta Treime; nu putem înţelege rolul lumii şi al<br />
omului, decât raportându-ne la Creatorul Treimic; nu putem înţelege viaţa<br />
umană şi sensul ei, decât prin prisma iubirii trinitare. Astfel, dacă omul<br />
are ca origine bunătatea divină putem concluziona împreună cu Părintele<br />
Stăniloae că Sfânta Treime reprezintă structura supremei iubiri.26<br />
Ni s-a părut important tot acest periplu patristic, tocmai pentru a arăta<br />
importanţa pe care învăţătura Bisericii Ortodoxe o acordă persoanei umane<br />
ca rezultat al acţiunii iubitoare a lui Dumnezeu în Treime. Din iubire<br />
pentru om El a creat tot ce se cuprinde în stihiile acestei lumi şi tot din<br />
131
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
nemărginita Sa iubire pentru cea mai aleasă dintre creaturile Sale, El a trimis<br />
pe Unul-Născut, Fiul Său ca să se jertfească pentru a-l mântui pe om<br />
de sub stăpânirea păcatului (cf. Ioan III. 16). Întregul adevăr al Revelaţiei<br />
lui Dumnezeu poate fi exprimat într-un singur cuvânt: iubire. „În aceasta<br />
este dragostea – spune Sfântul Evanghelist Ioan – nu fiindcă noi am iubit<br />
pe Dumnezeu, ci fiindcă El ne-a iubit pe noi şi a trimis pe Fiul Său jertfă<br />
de ispăşire pentru păcatele noastre” (I Ioan IV. 10). Învăţătura Bisericii<br />
noastre este că „Dumnezeu este iubire şi cel ce rămâne în iubire, rămâne<br />
în Dumnezeu şi Dumnezeu rămâne întru el” (I Ioan IV. 16)27.<br />
Mesajul Sfintei Scripturi este fără echivoc: „Dumnezeu este iubire” (I<br />
Ioan IV. 8). Nu ne spune că Dumnezeu are iubire, că iubirea este o calitate,<br />
o însuşire a lui Dumnezeu, ci ne adevereşte că Dumnezeu este prin excelenţă<br />
existenţă în iubire. Dumnezeu este Treime de Persoane şi această<br />
Treime este Monadă de viaţă, deoarece viaţa Ipostasurilor lui Dumnezeu<br />
nu este o simplă supravieţuire, un fapt pasiv de menţinere în existenţă, ci<br />
o realizare dinamică a iubirii, o unitate indestructibilă de iubire. Fiecare<br />
Persoană există nu pentru Sine, ci există oferindu-se comuniunii de iubire<br />
cu celelalte Persoane. Viaţa Persoanelor este o compenetrare de viaţă, ceea<br />
ce înseamnă că viaţa uneia devine viaţă a celeilalte, existenţa lor izvorăşte<br />
din realizarea vieţii ca şi comuniune, din viaţa care se identifică cu dăruirea<br />
de sine, cu iubirea.<br />
Dacă Dumnezeu este Existenţa şi Viaţa cea adevărată, cauza şi sursa şi<br />
punctul de plecare al lui ,,a fi“, atunci în nici un caz ,,a fi“, Existenţa şi Viaţa<br />
nu pot fi despărţite de dinamica iubirii. Dacă modul în care este Dumnezeu<br />
este iubirea şi din acest mod de existenţă izvorăşte orice posibilitate şi<br />
expresie de viaţă, atunci pentru a se realiza viaţa, aceasta trebuie să funcţioneze<br />
ca iubire. Dacă nu va funcţiona ca iubire, atunci existenţa nu mai<br />
constituie viaţa. Această eventualitate ţine de libertatea persoanei, din moment<br />
ce numai persoana şi numai ca produs al libertăţii poate realiza viaţa<br />
ca iubire. Dacă libertatea ipostasurilor personale vrea să realizeze existenţa<br />
nu ca mod de viaţă, nu ca mod al plinătăţii triadice de viaţă, ci ca un mod<br />
diferit de cel care constituie viaţa, atunci existenţa însăşi nu mai reuşeşte<br />
să-şi atingă finalitatea, eşuează în ceea ce priveşte realizarea scopului pentru<br />
care există.28<br />
132
Bibliografie:<br />
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Texte patristice:<br />
1. ATANASIE CEL MARE , Contra arienilor, trad. Pr. Prof. Dumitru Stăniloae în „Sf.<br />
Atanasie cel Mare - Scrieri”, partea I, P.S.B. vol. 15, Ed. I.B.M.B.O.R., Bucureşti, 1987.<br />
2. ATANASIE CEL MARE , Epistola I către Serapion, trad. Pr.Prof.Dumitru Stăniloae în<br />
„Sf.Atanasie cel Mare – Scrieri“, partea a II-a, P.S.B. , vol.16, Ed.I.B.M.B.O.R., Bucureşti,<br />
1988.<br />
3. BALCA, Nicoale, Istoria filozofiei antice, Ed. I.B.M.B.O.R., Bucureşti, 1982.<br />
4. GRIGORIE DE NAZIANZ, Cuvântare la Cincizecime, traducere Pr. Dr. Gheorghe Tilea în<br />
„Sf. Grigore de Nazianz - Opere dogmatice“ , Ed. Herald, Bucureşti, 2002.<br />
5. GRIGORIE DE NYSSA , Despre facerea omului , traducere Pr. Prof. Dr. Teodor Bodogae<br />
în „Sf. Grigore de Nyssa - Scrieri”, partea a II-a, colecţia P.S.B., vol. 30, Ed.I.B.M.B.O.R.,<br />
Bucureşti, 1998.<br />
6. IOAN DAMASCHIN, Dogmatica, traducere Pr. Dumitru Fecioru, ediţia a III-a , Ed.<br />
Scripta, Bucureşti,1993.<br />
7. IRINEU DE LUGDUNUM , Demonstraţia propovăduirii apostolice, traducere Prof. Dr.<br />
Remus Rus, Ed. I.B.M.B.O.R., Bucureşti, 2001.<br />
8. MAXIM MĂRTURISITORUL, Ambigua, trad. Pr. Prof. Dumitru Stăniloae, în P.S.B., vol.<br />
80, Ed.I.B.M.B.O.R., Bucureşti.<br />
Volume şi studii:<br />
1. BALCA, Nicolae, Caracteristici esenţiale ale sufletului creştinului authentic, în „Studii<br />
Teologice”, nr. 9 – 10, an VII, 1954.<br />
2. MEYENDORFF, John, Teologia bizantină, trad. Pr. Conf. Dr. Alexandru Stan, Ed.<br />
I.B.M..B.O.R., Bucureşti, 1996.<br />
3. ROSE, Serafim, Cartea Facerii, Crearea lumii şi omul începuturilor, traducere Constantin<br />
Făgeţean, Ed. Sofia,Bucureşti, 2001.<br />
4. STĂNILOAE, Dumitru Teologie Dogmatică Ortodoxă, vol. I, Ed. I.B.M.B.O.R., 1996.<br />
5. STĂNILOAE, Dumitru, Sfânta Treime sau la început a fost iubirea, Ed .I.B.M.B.O.R.,<br />
Bucureşti, 1993.<br />
6. STĂNILOAE, Dumitru, Studii de Teologie Dogmatică Ortodoxă, Ed.Mitropoliei Olteniei,<br />
Craiova, 1991.<br />
7. YANNARAS, Christos, Abecedarul credinţei, traducere Pr. Dr. Constantin Coman, Ed.<br />
Bizantină, Bucureşti, 1996.<br />
Note:<br />
1 John MEYENDORFF, Teologia bizantină, trad. Pr. Conf. Dr. Alexandru Stan, Ed.<br />
I.B.M.B.O.R., Bucureşti, 1996, p. 187.<br />
2 Sf. VASILE CEL MARE, Despre obârşia omului I.3-4 apud Serafim ROSE , „Cartea Facerii,<br />
Crearea lumii şi omul începuturilor”, traducere Constantin Făgeţean, Ed. Sofia,Bucureşti,<br />
2001, p. 96.<br />
3 Sf. GRIGORIE DE NYSSA , Despre facerea omului XVI , traducere Pr. Prof. Dr.Teodor<br />
Bodogae în „Sf. Grigorie de Nyssa - Scrieri”, partea a II-a, colecţia P.S.B., vol. 30,<br />
Ed.I.B.M.B.OR, Bucureşti, 1998, p. 49.<br />
4 Idem, Marele cuvânt catehetic V, P.S.B., vol. 30, p. 294.<br />
5 Ibidem, VI , p. 434.<br />
6 Sf. IRINEU DE LUGDUNUM , Demonstraţia propovăduirii apostolice, traducere Prof.<br />
Dr. Remus Rus, Ed. I.B.M.B.O.R, Bucureşti, 2001, p. 68.<br />
133
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Preasfinţitul Părinte Ambrozie în mijlocul profesorilor şi elevilor de la<br />
Seminarul Teologic „Teoctist Patriarhul” din Giurgiu la Sărbătoarea Sfinţilor<br />
Trei Ierarhi – Catedrala Episcopală, 30 ianuarie 2011<br />
134
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
7 Ibidem, pp. 69 – 70.<br />
8 Pr. Prof.Dumitru STĂNILOAE , Studii de Teologie Dogmatică Ortodoxă, cf. p. 157.<br />
9 Ibidem, p. 159.<br />
10 Sf. MAXIM MARTURISITORUL , Ambigua.CXXIV, traducere Pr. Prof. Dumitru Stăniloae,<br />
în P.S.B, vol. 80, Ed.I.B.M.B.O.R., Bucureşti, p. 306.<br />
11 Pr. Prof. Dumitru STĂNILOAE, Sfânta Treime sau la început a fost iubirea,<br />
Ed.I.B.M.B.O.R, Bucureşti, 1993, p. 26.<br />
12 Ibidem, p. 33.<br />
13 Sf. ATANASIE CEL MARE , Contra arienilor I.18, traducere Pr. Prof. Dumitru Stăniloae<br />
în „Sf.Atanasie cel Mare - Scrieri”, partea I, P.S.B. vol. 15, Ed. I.B.M.B.O.R., Bucureşti,<br />
1987, p.176.<br />
14 Ibidem, I.16 , p.174.<br />
15 Ibidem, I.17 , p.175.<br />
16 Ibidem, vezi nota 31, p.175.<br />
17 Sf. ATANASIE CEL MARE , Epistola I către Serapion, XIX ,traducere Pr.Prof.Dumitru<br />
Stăniloae în „Sf.Atanasie cel Mare – Scrieri“, partea a II-a, P.S.B. , vol.16, Ed.I.B.M.B.O.R.,<br />
Bucureşti, 1988, p. 45.<br />
18 FILON DIN ALEXANDRIA, De opifi cio mundi I. 2 apud Diac. Nicoale Balca, „Istoria<br />
fi lozofi ei antice”, Ed. I.B.M.B.O.R., Bucureşti, 1982, p. 304.<br />
19 Sf. GRIGORIE DE NAZIANZ, Cuvântare la Cincizecime XIV, traducere Pr. Dr. Gheorghe<br />
Tilea în „Sf. Grigorie de Nazianz - Opere dogmatice“ , Ed. Herald, Bucureşti, 2002, p.108.<br />
20 Idem, Cuvântare la Sfi ntele Paşti . V ,în trad.cit., p. 65.<br />
21 Ibidem, IV, p.65.<br />
22 Sf. IOAN DAMASCHIN, Dogmatica V, traducere Pr. Dumitru Fecioru, ediţia a III-a , Ed.<br />
Scripta, Bucureşti,1993, p.50.<br />
23 Ibidem, XII, p.70.<br />
24 Ibidem, II, p. 46.<br />
25 Părintele Dumitru Stăniloae acordă un loc special acestui subiect mai ales în Studiile de<br />
Teologie Dogmatică, p.157 s.q.<br />
26 Pr. Prof. Dumitru STĂNILOAE , Teologie Dogmatică Ortodoxă, vol. I, ediţia citată, p.<br />
282.<br />
27 Diac. Prof. Nicolae BALCA, Caracteristici esenţiale ale sufl etului creştinului authentic, în<br />
„Studii Teologice”, nr. 9 – 10, an VII, 1954, p. 488.<br />
28 Christos YANNARAS, Abecedarul credinţei, traducere Pr. Dr. Constantin Coman, Ed.<br />
Bizantină, Bucureşti, 1996, cf. pp. 50 – 51.<br />
135
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Pătrunderea suferinţei în lume<br />
I. Starea primordială a omului<br />
Pr. Prof. Dr. Marius Constantin Jica<br />
Potrivit învăţăturii creştine, lumea nu a fost creată de Dumnezeu<br />
la întâmplare, ci dintr-un anumit motiv şi cu un anumit scop.<br />
Acestea două, de fapt, dau lumii un sens. La originea creaţiei<br />
nu există elemente întâmplătoare, ci o ordine cu mult superioară tuturor<br />
celor pe care noi am putea să le imaginăm, ordinea supremă care reglează<br />
constantele fizice, condiţiile iniţiale, comportamentul atomilor şi viaţa<br />
stelelor.1 Sfinţii Părinţi au văzut ca motiv al creaţiei bunătatea şi iubirea<br />
nesfârşită ale lui Dumnezeu, iar ca scop – participarea deplină la această<br />
iubire. Sfântul Grigore de Nyssa, de exemplu, exprimă această învăţătură<br />
prin următoarele cuvinte: „Dumnezeu a creat pe om şi restul lumii, nu<br />
împins de necesitate, ci în virtutea iubirii Sale. Trebuia ca lumina să nu<br />
fie nevăzută, slava să nu rămână fără martor, bunătatea să nu fie fără<br />
o altă persoană care să se bucure de ea şi celelalte daruri să nu rămână<br />
fără efect, nefiind cineva care să se împărtăşească şi să se bucure de ele.” 2<br />
Dumnezeu l-a zidit pe om ,,după chipul Său” şi l-a înzestrat cu toate calităţile<br />
necesare pentru a transfigura creaţia şi a o îndrepta către scopul său<br />
suprem. În primul rând, puterea de cunoaştere a omului era luminată şi<br />
clară, sănătoasă şi fără prejudecăţi, netulburată şi liberă de rătăciri. Acest<br />
lucru rezultă din acele texte biblice care ne arată că Adam vorbea cu Dumnezeu<br />
în Rai, că a cunoscut modul în care Eva a fost adusă la existenţă din<br />
coasta sa (Facerea 2, 23) şi a dat animalelor nume potrivite cu natura lor,<br />
136
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
fără ca Dumnezeu să intervină (Facerea 2, 19-20). Vedem că Dumnezeu<br />
nu a insuflat omului de-a gata înţelesurile şi numele celor create de El, ci<br />
a aşteptat efortul lui Adam de a le descifra, pentru care i-a dat capacitatea<br />
lăuntrică. 3 Sfântul Ioan Gură de Aur se întreabă retoric: „Oare nu era plin<br />
de înţelepciune şi ştiinţă acela care a putut da nume cuvenite animalelor,<br />
păsărilor şi fiarelor sălbatice, potrivit firii şi obişnuinţelor fiecăreia?” 4<br />
În starea primordială, paradisiacă, primii oameni trăiau în armonie cu<br />
natura. Natura şi vietăţile ei nu se opuneau stăpânirii omului, iar munca<br />
era o exercitare mai curând plăcută, spre întărirea puterilor lui fizice şi spirituale.<br />
Lăcomia nu întina şi nu înjosea natura, fiindcă dincolo de natură Îl<br />
vedea pe Dumnezeu. Departe de orice autonomie a lumii, naturalul şi supranaturalul<br />
nu formau două niveluri separate ale vieţii şi realităţii, ci erau<br />
îmbinate într-o singură ordine a creaţiei, care permitea celei dintâi perechi<br />
de oameni să ducă o viaţă bună şi dreaptă. 5 „Tot ce e Dumnezeu prin fire şi<br />
în mod necreat, spune Părintele Stăniloae, trebuie să fie omul prin bunăvoinţa<br />
lui Dumnezeu. Omul trebuie să aibă în sine tot ce are şi Dumnezeu,<br />
pentru că chipul nu e adevărat chip, decât în măsura în care posedă toate<br />
atributele modelului său.” 6 Starea primordială a omului se caracterizează<br />
prin armonia lui cu Dumnezeu, cu sine şi cu natura înconjurătoare.<br />
Această stare de armonie a primilor oameni avea numai caracter incipient<br />
sau potenţial, întrucât ei aveau menirea de a o desăvârşi prin stăruinţa<br />
în bine şi împlinirea voii lui Dumnezeu, şi prin libertate de voinţă. Adam<br />
nu poate fi înălţat peste măsură, ca şi cum ar fi posedat toată înţelepciunea<br />
şi ştiinţa. Omul cel dintâi era perfect în sensul că avea totul, sufleteşte şi<br />
trupeşte, pentru îndeplinirea menirii sale. Dar nu cunoştea totul, căci nu<br />
avea cunoştinţa binelui şi răului, iar curăţia nu era sfinţenie şi dreptate deplină,<br />
fiindcă virtuţile implică formare şi întărire prin exerciţiu şi încercare.<br />
Desigur, referatul biblic al creaţiei nu relatează că Dumnezeu le-ar fi dat<br />
primilor oameni porunca desăvârşirii, ci numai pe aceea a stăpânirii pământului<br />
şi vieţuitoarelor lui, dar cea dintâi poruncă se subînţelege. Pentru<br />
că atât din punct de vedere mistic, cât şi din punct de vedere logic, ne dăm<br />
seama că lumea aceasta este contingentă, nereprezentând o realitate finită<br />
şi absolută, ci doar o „scară către Dumnezeu şi sprijin în urcuşul spre El”. 7<br />
Omul nu era pus de la început la capătul desăvârşirii, ci doar în drum spre<br />
ea. 8 Sfântul Ioan Damaschin spune că prin porunca stăpânirii Dumnezeu a<br />
vrut să zică: „Suie-te, prin toate făpturile, la Mine, Făcătorul, şi culege din<br />
toate un singur fruct, pe Mine, Viaţa cea adevărată. Toate să-ţi rodească<br />
137
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
viaţa, iar împărtăşirea cu Mine, fă-o întărirea existenţei tale. În chipul<br />
acesta vei fi nemuritor.” 9<br />
II. Originea şi natura răului, ca postulat al suferinţei<br />
Spre deosebire de sistemele dualiste şi în special de doctrina lui Zoroastru,<br />
care vedeau răul ca având existenţă din veşnicie, şi încă una ipostaziată<br />
(deci natură proprie, personală, cu origini în zilele veşniciei), creştinismul<br />
a oferit o învăţătură acceptabilă cu privire la existenţa, esenţa şi originea<br />
răului, iar acest lucru se datorează caracterului revelat al religiei creştine.<br />
Deşi omul primordial a căzut în păcat şi a început să primească acţiunea<br />
suferinţei şi a morţii asupra sa în urma ispitei diavolului, trebuie de<br />
la bun început să facem distincţia între diavol şi rău. Răul este o stare, iar<br />
diavolii sunt îngerii căzuţi în acea stare, pe care o susţin şi o exercită neîncetat.<br />
10 Conform Revelaţiei dumnezeieşti cuprinsă în Sfânta Tradiţie, răul<br />
nu are o esenţă personalizată, pentru simplul fapt că nu are nici măcar o<br />
esenţă proprie. El nu este „ceva” anume, nicidecum „cineva”. Este un minus<br />
în existenţă, minus care creşte continuu. 11 Sfinţii Părinţi l-au desemnat<br />
cu termenul de „mion” 12 , deci o lipsă în existenţă, dar nu neexistenţă. Iată<br />
ce spune în acest sens teologul contemporan Dumitru Stăniloae: „Răul este<br />
o non-existenţă sau existenţă fără consistenţă. Nu este însă o lipsă totală<br />
a existenţei, ci o ştirbire, o slăbire esenţială a ei, o lipsire de ceea ce constituie<br />
cu adevărat suportul existenţei.” 13<br />
Despre originea şi esenţa răului întâlnim referiri în operele Părinţilor<br />
din Antichitatea creştină. De pildă, Sfântul Dionisie Areopagitul spune<br />
că „originea răului şi existenţa lui parazitară nu se află în putere, ci în<br />
slăbiciune”, adică în slăbiciunea de a nu fi cu Dumnezeu. 14 Sfântul Vasile<br />
cel Mare accentuează faptul că răul nu este opera lui Dumnezeu, ci o „înstrăinare<br />
liberă de Dumnezeu”, 15 trans<strong>format</strong>ă ulterior într-o dorinţă de<br />
războire împotriva Lui. Iar Sfântul Maxim Mărturisitorul arată că „răul<br />
este abaterea lucrării facultăţilor sădite în fire de la scopul lor şi mişcarea<br />
nesocotită a puterilor naturale spre altceva decât spre scopul lor, în<br />
urma unor judecăţi greşite.” 16 Raportând aceste definiţii la actul căderii<br />
protopărinţilor, acelaşi sfânt afirmă: „Răul stă în necunoaşterea firii celei<br />
bune a lucrurilor. Aceasta orbind mintea omenească, dar deschizând<br />
larg simţirea, l-a înstrăinat pe om cu totul de cunoştinţa de Dumnezeu<br />
şi l-a umplut de cunoştinţa pătimaşă a lucrurilor care cad sub simţuri.<br />
138
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Împărtăşindu-se deci, omul fără măsură de aceasta numai prin simţire,<br />
asemenea dobitoacelor (Psalm 48, 12), a părăsit frumuseţea dumnezeiască<br />
menită să-i alcătuiască podoaba spirituală”. 17<br />
Dar înaintea căderii oamenilor (prilej al abaterii suferinţei şi morţii<br />
asupra lor), conform învăţăturii Bisericii dreptmăritoare a avut loc căderea<br />
îngerilor, cunoscuţi în urma acestui eveniment sub numele de diavoli.<br />
Despre ei Sfânta Scriptură relatează că au căzut dintr-o stare iniţială, bună,<br />
în care au fost creaţi de Dumnezeu, din propria lor vină. Că starea lor iniţială<br />
era bună şi rânduită de Dumnezeu, Adevărul veşnic, ne încredinţăm<br />
din cuvintele Sfântului Ioan Evanghelistul: „acesta (diavolul) dintru început<br />
a fost ucigător de oameni şi întru adevăr nu a stat, căci nu este adevăr<br />
întru el”(Ioan 8, 44). Or, faptul că el n-a stat în adevăr de la început, indică<br />
realitatea că a fost creat întru adevăr şi pentru Adevăr, dar nu a rămas în<br />
adevărul pentru care fusese creat, că a fost iniţial bun, şi numai după aceea<br />
a căzut, din proprie iniţiativă. 18 De altfel, cuvântul evanghelistului, „dintru<br />
început”, se referă la începutul oamenilor, căci înaintea creării lor diavolul<br />
n-avea cum să fie ucigător de oameni.<br />
Aşa cum arătam mai sus, răul nu are un caracter ontologic, deci e imposibil<br />
să-l identificăm cu diavolul, care sub nicio formă nu este principiu<br />
al răului, întrucât a fost o creatură bună a lui Dumnezeu (ca toate creaturile,<br />
de altfel). Iniţial diavolul n -a avut în sine nici urmă de răutate. 19 El însă<br />
„n-a suferit luminarea şi cinstea pe care Creatorul i-a dăruit-o, ci prin<br />
voinţă liberă s-a mutat de la starea sa naturală la o stare contrară<br />
naturii lui şi s-a ridicat împotriva lui Dumnezeu care l-a făcut, voind să<br />
se împotrivească Lui…Mulţime nenumărată de îngeri aşezaţi sub el s-au<br />
dezlipit, i-au urmat şi au căzut împreună cu el. Astfel, cu toate că erau de<br />
aceeaşi natură cu îngerii, totuşi au devenit răi, înclinându-şi de bună voie<br />
voinţa lor de la bine la rău.” 20 Răul ţine aşadar, de voinţa diavolului, care<br />
s-a răzvrătit liber şi conştient împotriva lui Dumnezeu. Aşadar, răul nu ţine<br />
de fiinţa creaţiei, ci de voinţa ei. Nefiind ispitit de nimeni, diavolul a căzut<br />
iremediabil, radical şi definitiv. Pedeapsa pe care Dumnezeu i-a înscris-o<br />
este una veşnică. De acum încolo el va urî mărirea lui Dumnezeu din om şi<br />
va căuta să-l atragă alături de el în lupta împotriva lui Dumnezeu. 21<br />
Înţelegem deci, că răul n-a fost creat de Dumnezeu şi nici măcar nu e o<br />
creatură. De asemenea, el nu este un principiu, ci o lipsă sau o scădere în<br />
existenţă, la care s-a ajuns prin ruperea, dezbinarea voinţei unei părţi din<br />
îngeri de voinţa lui Dumnezeu, Binele suprem. Natura răului este aşadar,<br />
139
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
o lipsă a naturii. Iar originea lui poate fi reclamată în voinţa liberă a acelor<br />
îngeri care s-au îndepărtat de Bine. Lupta pe care ei o vor da de aici înainte<br />
cu creaţia lui Dumnezeu, pentru a o depărta de Creatorul ei şi de fericirea<br />
la care era menită, va fi una acerbă.<br />
Învăţătura de credinţă creştină este singura care nu leagă răul de esenţa<br />
realităţii create de Dumnezeu, ci îl pune pe seama libertăţii de voinţă a<br />
creaturii.<br />
III. Căderea primilor oameni în păcat<br />
sau calea de acces a suferinţei în creaţie<br />
Pătrunderea suferinţei în lume este strâns legată de nefericitul eveniment<br />
al căderii în păcat a perechii primordiale de oameni, Adam şi Eva,<br />
prin călcarea poruncii pe care le-o dăduse Dumnezeu. Etimologic, cuvântul<br />
„păcat”, aşa cum apare el în originalul grec LXX, înseamnă eşec, abatere<br />
de la ţintă, iar echivalentul ebraic are sensul de rupere a legăturii cu<br />
Dumnezeu. 22<br />
Sfânta Scriptură defineşte păcatul ca fiind „încălcarea legii” (I Ioan 3,<br />
4), sintagmă prin care se referă atât la călcarea primei porunci (legi), cât şi<br />
la încălcările ulterioare, căci în porunca dată omului în Rai erau concentrate<br />
toate poruncile divine, întreaga lege morală, 23 şi dacă ar fi ţinut-o pe<br />
prima, Dumnezeu i-ar fi dat putere să le ţină şi pe celelalte.<br />
Porunca viza unul dintre pomii din Rai, cel al cunoştinţei binelui şi răului,<br />
din care Dumnezeu le-a interzis cu desăvârşire să mănânce, sub ameninţarea<br />
devenirii pasibili de moarte. „Iar în mijlocul raiului era pomul<br />
vieţii şi pomul cunoştinţei binelui şi răului… A dat apoi Domnul Dumnezeu<br />
lui Adam poruncă şi a zis: "Din toţi pomii din rai poţi să mănânci, iar<br />
din pomul cunoştinţei binelui şi răului să nu mănânci, căci, în ziua în care<br />
vei mânca din el, vei muri negreşit!”(Cartea Facerii 2,9 şi 16-17<br />
Omul însă a nesocotit această poruncă divină şi a mâncat din fructul<br />
pomului a cărui consumare era prohibită. Însăşi această poruncă, destul de<br />
uşoară de altfel, de a nu mânca din fructul unui anumit pom din Rai, avea<br />
un rol pedagogic, de examen moral, în drumul omului spre desăvârşire. 24<br />
Dumnezeu le-a spus de la început primilor oameni că în cazul încălcării<br />
acestei porunci, îi aşteaptă moartea: „căci, în ziua în care vei mânca din<br />
el, vei muri negreşit!”(Cartea Facerii 2,9 şi 16-17).<br />
140
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Or, moartea nu este altceva decât finalitatea unei evoluţii graduale a<br />
suferinţei. Aşa cum vedem în lumea înconjurătoare şi mai ales în natura<br />
umană, moartea survine ca ultimă treaptă a degradării funcţionalităţii organismelor,<br />
deci ca urmare a stricăciunii, a alterării, a durerii provocate de<br />
suferinţa care zdruncină natura.<br />
În porunca dată de Dumnezeu celei dintâi perechi de oameni nu trebuie<br />
să vedem un semn al tiraniei, ci o manifestare a bunătăţii şi înţelepciunii<br />
divine, având ca scop nu robirea omului, ci ridicarea lui la starea de libertate<br />
întărită. 25 Căci puterea morală nu creşte decât prin exerciţiu şi după o<br />
normă morală aplicată în mod concret. 26 Sfântul Grigorie Teologul spune<br />
că Dumnezeu a dat porunca dintâi „spre a procura materie voinţei libere<br />
a omului” 27 , în scopul exercitării şi întăririi calităţilor lui morale, fapt ce ar<br />
fi dus la veşnica lui fericire, care este tocmai opusul suferinţei.<br />
Referitor la cauzele căderii primii perechi de oameni în păcat, Sfinţii<br />
Părinţi aduc numeroase interpretări, printre care amintim: mândria,<br />
neascultarea, lipsa trezviei, nepostirea, trândăvia, alipirea minţii de cele<br />
materiale, nemulţumirea etc. În frunte cu Sfântul Grigorie de Nyssa, ei<br />
resping categoric interpretarea lui Philon din Alexandria, conform căreia<br />
căderea protopărinţilor ar fi constat într-o legătură trupească realizată<br />
înainte de vreme. 28 De altfel, interpretările patristice nu se exclud una pe<br />
cealaltă, ci se condiţionează, ele fiind toate valabile. La fel de multe sunt şi<br />
definiţiile care se dau păcatului strămoşesc, adică încercările de a se stabili<br />
natura lui. Serghei Bulgakov concepe păcatul originar ca fiind o stare<br />
de corupţie generală a naturii umane, care s-a îndepărtat de propria-i<br />
normă. 29 „Mărturisirea Ortodoxă” afirmă că: „Păcatul originar sau strămoşesc<br />
este călcarea legii dumnezeieşti, dată în Rai strămoşului nostru,<br />
Adam. Acest păcat a trecut de la Adam în toată firea omenească”. 30<br />
Istorisirea biblică a căderii protopărinţilor, cuprinsă în capitolul III al<br />
Cărţii Facerii, arată cum diavolul în chip de şarpe reuşeşte să o înşele pe<br />
Eva, insuflându-i, pe de o parte îndoială şi neîncredere în Dumnezeu (prezentat<br />
de către ispititor ca invidios, temându-Se oarecum că prin mâncarea<br />
fructului oprit omul s-ar face asemenea Lui), iar pe de altă parte trezind în<br />
Eva mândria de a poseda, cu independenţă absolută, îndumnezeirea, prin<br />
mâncarea din pomul cunoştinţei binelui şi răului. Mândria punând stăpânire<br />
pe sufletul Evei, o duce la păcat, iar Adam, la îndemnul ei şi din aceleaşi<br />
motive, cade la rândul său în păcat. 31<br />
141
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Vedem, aşadar, că majoritatea încercărilor de a defini păcatul protopărinţilor<br />
Adam şi Eva cuprind în sine atât relatarea sau cel puţin trimiterea<br />
la fapta lor în sine, comisă o singură dată în istoria umanităţii (originea<br />
păcatului strămoşesc), cât şi evidenţierea stării neamului omenesc în<br />
urma acestui eveniment primordial (urmările păcatului strămoşesc). Prin<br />
urmare, originea păcatului strămoşesc stă în neascultarea protopărinţilor<br />
noştri, care, ispitiţi de diavol, nesocotesc voinţa divină, călcând porunca<br />
lui Dumnezeu de a nu mânca din pomul cunoştinţei binelui şi răului. 32 De<br />
acum înainte, fiecare descendent natural al lui Adam se naşte cu păcatul<br />
strămoşesc, lumea post-adamică moştenind starea de păcătoşenie datorată<br />
căderii protopărinţilor. De aceea, în încercarea de a emite o definiţie cât<br />
mai completă a acestei realităţi, s-a ajuns la consensul asupra următoarei<br />
exprimări: „Această stare de păcătoşenie, cu originea în căderea protopărinţilor<br />
şi care se transmite descendenţilor naturali ai lui Adam, se<br />
numeşte păcat originar, strămoşesc sau ereditar, având în toţi oamenii<br />
caracterul unei stricăciuni a naturii umane”. 33 Deosebirea dintre cuplul<br />
primordial şi urmaşii acestuia constă în faptul că cei dintâi au comis personal<br />
păcatul, iar cei din urmă moştenesc doar vina şi urmările păcatului,<br />
pentru că se trag din aceia. 34<br />
IV. Urmările păcatului strămoşesc: suferinţa şi moartea<br />
În urma căderii în păcat prin călcarea poruncii lui Dumnezeu, firea<br />
umană a pierdut nevinovăţia, dreptatea şi sfinţenia originară, prin care era<br />
în legătură cu Dumnezeu. Odată cu pierderea dreptăţii originare s-a alterat<br />
chipul lui Dumnezeu în om. 35 S-a pierdut totodată harul divin, principiul<br />
adevăratei vieţi umane, şi s-a intrat în moartea sufletească, adică ruperea<br />
de izvorul vieţii duhovniceşti. 36<br />
În acelaşi capitol al Cărţii Facerii, în care este relatată căderea în păcat<br />
a primei perechi de oameni, este prezentată şi pedepsirea lor de către<br />
Dumnezeu. Aceasta este înfăţişată ca desfăşurându-se pe etape, după cum<br />
şi căderea în păcat s-a produs gradual: mai întâi şarpele a amăgit-o pe Eva,<br />
ea a mâncat din rodul pomului cunoştinţei binelui şi răului, după care ea a<br />
dat şi bărbatului său şi a mâncat şi el (Cartea Facerii 3, 1-6). Când Dumnezeu<br />
îi întreabă despre fapta lor, această gradualitate este repetată în sens<br />
invers temporal: Adam dă vina pe femeie, iar femeia pe şarpe. De aceea şi<br />
rostirea sentinţei de pedepsire din partea lui Dumnezeu se produce începând<br />
cu şarpele şi terminând cu Adam:<br />
142
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
„Zis-a Domnul Dumnezeu către şarpe: "Pentru că ai făcut aceasta,<br />
blestemat să fii între toate animalele şi între toate fiarele câmpului; pe<br />
pântecele tău să te târăşti şi ţărână să mănânci în toate zilele vieţii tale!<br />
Duşmănie voi pune între tine şi între femeie, între sămânţa ta şi sămânţa<br />
ei; aceasta îţi va zdrobi capul, iar tu îi vei înţepa călcâiul".<br />
Iar femeii i-a zis: "Voi înmulţi mereu necazurile tale, mai ales în vremea<br />
sarcinii tale; în dureri vei naşte copii; atrasă vei fi către bărbatul tău<br />
şi el te va stăpâni".<br />
Iar lui Adam i-a zis: "Pentru că ai ascultat vorba femeii tale şi ai mâncat<br />
din pomul din care ţi-am poruncit: "Să nu mănânci!", blestemat va<br />
fi pământul pentru tine! Cu osteneală să te hrăneşti din el în toate zilele<br />
vieţii tale!<br />
Spini şi pălămidă îţi va rodi el şi te vei hrăni cu iarba câmpului!<br />
În sudoarea feţei tale îţi vei mânca pâinea ta, până te vei întoarce în<br />
pământul din care eşti luat; căci pământ eşti şi în pământ te vei întoarce".<br />
Termeni ca: duşmănie, zdrobire, necazuri sau greutăţi sau dureri sau<br />
osteneli, blestemat, sudoarea feţei, compun discursul punitiv. În toţi aceşti<br />
termeni vedem expresia suferinţei, necunoscută până atunci de primii<br />
oameni, în timpul vieţii lor fericite din grădina Edenului. Practic, odată<br />
cu căderea perechii primordiale în păcat şi rostirea sentinţei de<br />
pedepsire din partea lui Dumnezeu, suferinţa se abate asupra<br />
naturii umane şi asupra firii zidite întregi, al cărei stăpân era<br />
omul.<br />
Să analizăm lucrurile mai în profunzime. Suferinţa pleacă mai ales de<br />
la zdruncinarea legăturii cu Dumnezeu, survenită în urma păcatului. Călcând<br />
unica poruncă (la acea vreme), Adam şi Eva s-au făcut vinovaţi faţă<br />
de întreaga lege morală, cuprinsă în această unică şi primordială poruncă.<br />
37 Cu alte cuvinte, ei s-au făcut vinovaţi faţă de Dumnezeu, faţă de voinţa<br />
lui Dumnezeu, căci legea morală este expresie a voinţei divine. 38 S-a<br />
generat astfel o ruptură între om şi Dumnezeu, cu urmări dintre cele mai<br />
negative în primul rând asupra naturii spirituale a omului, care urmări au<br />
avut repercursiuni iminente şi asupra naturii sale corporale, şi de asemenea,<br />
asupra întregii firi zidite care-i fusese dată lui în stăpânire. 39 Păcatul<br />
strămoşesc a atras după sine ruperea legăturii omului cu Dumnezeu, cu lumea<br />
înconjurătoare şi chiar cu sine însuşi. 40 Prin urmare trebuie să vorbim<br />
mai întâi despre urmările păcatului strămoşesc asupra sufletului, pentru<br />
143
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
a putea înţelege suferinţa (mult mai vizibilă la nivel trupesc) survenită în<br />
urma încălcării poruncii divine.<br />
De altfel, chiar referatul biblic ne dă primele indicii despre alterarea<br />
naturii spirituale în om după săvârşirea păcatului. Adam şi Eva îşi pierd<br />
nevinovăţia originară (evident, o nevinovăţie reală, dar în acelaşi timp relativă,<br />
pentru că ei încă nu fuseseră încercaţi printr-un exerciţiu al voinţei<br />
către bine) 41 , imediat după mâncarea din fructul oprit: „Atunci li s-au<br />
deschis ochii la amândoi şi au cunoscut că erau goi, şi au cusut frunze de<br />
smochin şi şi-au făcut acoperăminte.”(Cartea Facerii 3,7)<br />
Deci, ei îşi recunosc starea de goliciune în primul rând sufletească, pentru<br />
că prin călcarea voii lui Dumnezeu se depărtaseră de harul divin şi însăşi<br />
natura lor umană se alterase. Această goliciune sufletească se actualizează,<br />
se recunoaşte în exterior odată cu constatarea protopărinţilor că<br />
sunt goi. 42 Este o simţire nouă a lor, care arată că au devenit dintr-o dată<br />
conştienţi de „mişcările dezordonate ale senzualităţii şi dizarmonia dintre<br />
senzualitate şi raţiune, dintre corp şi spirit”. 43 Iar o discrepanţă, o lipsă<br />
a armoniei, crează întotdeauna suferinţă, fie şi numai la nivel psihic.<br />
Aici intervine sentimentul ruşinii, al unei ruşini păcătoase, caracteristic<br />
firii căzute. Ea nu are nimic în comun cu acea sfială nevinovată resimţită<br />
la perceperea cu duhul a apropierii lui Dumnezeu. De altfel, Adam şi Eva<br />
nici nu mai simt acea sfială când, „în răcoarea serii”, Dumnezeu se plimbă<br />
prin grădina Raiului. Din contră, deja începe să se manifeste la nivel psihic<br />
suferinţa, prin sentimentul fricii care îi determină să se ascundă printre<br />
pomii Raiului (Cartea Facerii 3,8). Avem aici prima menţiune biblică a<br />
suferinţei, apărută la nivel psihic ca urmare a încălcării poruncii lui Dumnezeu.<br />
Creatorul îl strigă pe Adam (Cartea Facerii 3,9), iar acesta răspunde<br />
că s-a ascuns pentru că era gol şi s-a temut la auzul glasului Domnului.<br />
Atât de mult s-a temut, încât a încercat să scape de vina sa, aruncând-o<br />
asupra Evei. Eva, de asemenea, încearcă să transfere vina şarpelui. Vedem<br />
încă de aici în mod clar stricăciunea firii omeneşti. Voinţa lui îndreptată în<br />
mod natural spre bine, acum este preocupată de absolvirea de vină, prin<br />
orice mijloace, fie şi prin culpabilizarea celuilalt. Sentimentul dragostei începe<br />
de pe acum să se îndrepte mai mult spre sine, în defavoarea celuilalt.<br />
Raţiunea atât de luminată încât a putut să denumească toate făpturile pământeşti,<br />
are ca obiect acum găsirea unei soluţii de a se eschiva din calea<br />
dreptei mânii a lui Dumnezeu. De aceea, în teologie, pentru sistematizarea<br />
învăţăturii despre firea umană căzută, s-a ajuns la clasica formulare:<br />
144
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Aspecte din timpul Şedinţei Adunării Eparhiale a Episcopiei <strong>Giurgiului</strong><br />
145
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
„în Adam cel căzut, natura sa spirituală (de altfel, întreaga natură, cu tot<br />
ce implică ea, inclusiv trupul) 44 s-a alterat, chipul lui Dumnezeu din el s-a<br />
întunecat: raţiunea a slăbit, inima a început să se încline mai mult spre<br />
rău decât spre bine, voinţa s-a alterat”. 45<br />
Lupta generatoare de suferinţă avea să se manifeste la nivel psihic în<br />
toată istoria umanităţii, datorată în primul rând slăbirii voinţei. În urmaşii<br />
lui Adam căderea morală va ajunge într-o fază extremă, în care înclinarea<br />
spre rău a voinţei domină într-o măsură covârşitoare libertatea, încât omul<br />
devine neputincios de a se lupta cu ea numai prin propriile puteri. După<br />
alterarea morală a urmat cea intelectuală, privitor mai ales la cunoaşterea<br />
religioasă (pentru că în general însuşirea de a cunoaşte lumea exterioară<br />
s-a păstrat). Cunoştinţele îndreptate spre spirit s-au alterat, pentru că însuşi<br />
spiritul se alterase. Aceasta este şi explicaţia decalajului pe care-l observă<br />
un dogmatist, când spune că „filosofia a fost întotdeauna mai slabă<br />
decât ştiinţele naturale”. 46 Adam cel căzut a substituit dragostei de Dumnezeu,<br />
dragostei filiale, frica robului faţă de pedeapsă, ca urmare a pervertirii<br />
sentimentului şi a întunecării raţiunii sale. Sfântul Ioan Damaschinul<br />
spune că „omul a schimbat dragostea faţă de Dumnezeu în dragoste faţă<br />
de materie”. 47<br />
Dar, alterarea chipului lui Dumnezeu nu înseamnă distrugerea lui. Niciuna<br />
dintre funcţiunile sufleteşti n-a fost distrusă prin păcat. Chipul lui<br />
Dumnezeu a fost numai umbrit în omul căzut, încât tendinţa şi capacitatea<br />
omului de a cunoaşte adevărul şi de a săvârşi binele au rămas în el şi după<br />
cădere, dar evident slăbite. 48<br />
Cât priveşte trupul omenesc şi urmările păcatului originar asupra lui,<br />
trebuie spus de la bun început că în starea paradisiacă exista o armonie<br />
desăvârşită între trup şi suflet. Datorită faptului că Adam, după cădere,<br />
a pierdut harul, principalul liant care întreţinea această armonie, a fost<br />
desfiinţată şi ea. 49 Aşa cum afirmam mai sus, lipsa unei armonii şi apariţia<br />
unei discrepanţe duce totdeauna la suferinţă. Laolaltă cu sufletul, privat de<br />
comuniunea cu Dumnezeu şi de împărtăşirea harului Său (care din obişnuite<br />
devin excepţionale), urma să sufere şi trupul, căci şi prin el păcătuise<br />
omul. 50 Aceasta din cauză că „natura trupească a omului nu a mai ascultat<br />
de suflet ci, dimpotrivă, a început să predomine împotriva regulii; voluptatea<br />
a pus stăpânire pe om”. 51<br />
Încă de la naştere, odată cu energiile vieţii se acumulează în omul căzut<br />
şi energiile distrugerii. Germenii suferinţelor şi ai necazurilor se găsesc<br />
146
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
în orice fiinţă omenească, iar slăbiciunea şi oboseala corpului, ca şi diferitele<br />
boli ce-l macină, vestesc moartea. Aceste însuşiri îşi găsesc o exprimare<br />
mai mult sau mai puţin acută în fiecare om şi ele constituie izvorul<br />
unui nou principiu, conducător spre moarte. Suferinţa la care este expus<br />
Adam după cădere şi care este transmisă urmaşilor lui are forme variate<br />
şi adesea dintre cele mai grave. Mai întâi este pedepsită femeia, a cărei<br />
fire va primi dureri ce se vor înmulţi mereu, dar mai ales în vremea naşterii.<br />
Apoi, ea urmează să fie atrasă către bărbat şi stăpânită de către acesta<br />
(Cartea Facerii 3, 16). Bărbatul va fi sortit să trudească pentru agonisirea<br />
celor necesare vieţii. Întreg pământul este blestemat pentru greşeala lui,<br />
deci supus suferinţei, şi de aceea, vieţuitoarele şi condiţiile de mediu i se<br />
vor opune în încercarea lui de a supravieţui (Cartea Facerii 3, 17-18). Iar ca<br />
finalitate a acestor suferinţe, se va întoarce în pământul din care a fost luat,<br />
prin moarte biologică şi descompunere (Cartea Facerii 3, 19). 52<br />
Moartea este, aşa cum de altfel îi anunţase Dumnezeu din timp pe oameni,<br />
plata păcatului (Romani 6, 23). Ea îi cuprinde pe toţi urmaşii lui<br />
Adam şi este o consecinţă naturală a relaţiei cauzale cu păcatul. 53 Păcatul a<br />
generat în umanitate puterea morţii pe care o poseda numai ca posibilitate,<br />
iar suferinţele au devenit trepte ale devenirii progresive spre finalitatea<br />
biologică reprezentată de moarte. Moartea fizică se vede ca o consecinţă<br />
necesară a căderii protopărinţilor, datorită principiului distructiv introdus<br />
în trup prin păcat. Ea (moartea) este nu numai aplicarea sancţiunii lui<br />
Dumnezeu contra omului vinovat, dar este şi mijlocul distrugerii păcatului.<br />
Faptul pentru care Dumnezeu a îndepărtat pe Adam de arborele vieţii<br />
(Cartea Facerii 3, 22) nu este acela că El ar fi vrut să-Şi distrugă propria<br />
operă. Dumnezeu a vrut în primul rând să nimicească păcatul. 54 Acest lucru<br />
rezultă şi din textul biblic, care ne spune că îndată după cădere, protopărinţii<br />
noştri au fost îmbrăcaţi cu veşminte de piele:<br />
„Apoi a făcut Domnul Dumnezeu lui Adam şi femeii lui îmbrăcăminte<br />
de piele şi i-a îmbrăcat.”(Cartea Facerii 3, 21)<br />
Tunicile de piele despre care vorbeşte Geneza desemnează trupul greoi,<br />
muritor. Când prin moarte omul căzut va lepăda îmbrăcămintea din piele,<br />
va lepăda toate afectele înţesate în fire după păcat: foamea, setea, nevoia<br />
de odihnă, dorinţa, boala etc. Îmbrăcămintea de piele este veşmântul umilit<br />
dat de Dumnezeu oamenilor, în locul veşmântului slavei în care erau<br />
îmbrăcaţi în Rai şi de care au fost privaţi din cauza păcatului strămoşesc. 55<br />
147
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Îmbrăcând pe dreptate umilitul veşmânt, omul a început să păşească pe<br />
drumul spre moarte. Iar drumul spre moarte este presărat cu suferinţă.<br />
Înainte de a fi îmbrăcat în haine de piele, omul purta desigur un „veşmânt<br />
ţesut de Dumnezeu”, 56 care constituia o împărtăşire văzută şi simţită<br />
de harul, lumina şi slava lui Dumnezeu. 57 Când însă Dumnezeu a văzut<br />
că Adam şi Eva s-au arătat nevrednici de îmbrăcămintea aceea frumoasă<br />
şi strălucitoare, „care-i împodobea şi-i făcea mai presus de orice nevoie<br />
trupească, i-a dezbrăcat de toată slava pe care o aveau înainte…dar Şi-a<br />
arătat marea Lui milă faţă de ei şi i-a miluit în căderea lor; şi văzându-i<br />
acoperiţi de multă ruşine că nu ştiau ce să facă pentru a nu mai fi goi şi<br />
urâţi, le-a făcut îmbrăcăminte de piele şi i-a îmbrăcat – semn veşnic al<br />
neascultării lor”. 58<br />
Ca şi celelalte urmări, şi moartea stă în dublă legătură cu păcatul: exterioară<br />
şi interioară. În primul caz ea apare ca pedeapsă a dreptăţii dumnezeieşti<br />
pentru păcat, iar în cel de-al doilea ca urmare naturală a păcatului.<br />
Adam putea să nu se supună morţii, dacă ar fi ascultat şi urmat întocmai<br />
voia divină. 59<br />
Totuşi, nici coruptibilitatea, nici moartea nu sunt urmări ale vreunui<br />
act divin, ci sunt rezultatul exclusiv al faptei lui Adam. Dumnezeu ca iubire<br />
lucrează totdeauna cu iubire. Iar iubirea nu este pricinuitoare de nici<br />
un rău. 60 Robia lui Adam este urmarea naturală a înfrângerii sale, iar suferinţa<br />
lui este rezultatul depărtării de Dumnezeu. A socoti pe Dumnezeu<br />
drept cauză a păcatului şi a urmărilor acestuia (suferinţa şi moartea), este<br />
o rătăcire esenţială, o adevărată injurie la adresa Lui. 61 Dumnezeu este un<br />
permanent „da” (II Cor. 1, 20), pe când păcatul este un „nu”, un minus, o<br />
scădere, o deviere care va schimba urcuşul rectiliniu al omului.<br />
Deşi este de la sine înţeles că cea mai gravă urmare a păcatului originar<br />
este moartea veşnică şi moartea spirituală62 , totuşi suferinţele îndurate<br />
în timpul devenirii pământeşti, finalizate în mod iminent cu moartea biologică<br />
au rolul lor deloc de trecut cu vederea în planul iconomiei divine.<br />
Ele se fac pedagogi ai naturii umane spre dorinţa de izbăvire, spre dorinţa<br />
după viaţa cerească lipsită de afecte. Sufletul omului căzut nu este aruncat<br />
imediat în iad, ci trăieşte, cu fiecare zi a vieţii, apropierea iadului. De aici<br />
şi suferinţele care îl macină continuu şi progresiv.<br />
Moartea trupească este consecinţa morţii spirituale. Diferitele cerinţe<br />
care au scăpat de sub controlul sufletului se ridică acum şi asupra trupului,<br />
ducând organismul spre moarte, prin distrugerea puterilor sale.<br />
148
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Odată cu căderea lui Adam a căzut şi întreaga fire înconjurătoare.<br />
Aceasta poate fi privită atât ca urmare firească a păcatului, cât şi ca pedeapsă<br />
pentru păcat. Aşa apare după căderea perechii primordiale o stare<br />
tristă a lumii, de stricăciune şi suspin. În această nouă şi nefericită ordine,<br />
în care se va zbate de acum încolo întreaga făptură, cuvântul care caracterizează<br />
cel mai bine starea creaţiei este acela de suferinţă. Sensul<br />
suferinţei în Cartea Facerii se extinde de la omul care a greşit la<br />
creaţia pe care trebuia să o desăvârşească prin propria lui desăvârşire.<br />
63 Răul ivit în om la nivel de organism (pentru că aici el poate fi<br />
cel mai uşor recunoscut, în mod palpabil) trece şi asupra lumii, unde el se<br />
va înmulţi la fel ca în om. Există o gradaţie a intensităţii suferinţei în evoluţia<br />
ei la nivelul naturii umane, şi de aceea şi suferinţa creaţiei va evolua<br />
gradual. 64 Chiar urmările păcatului strămoşesc asupra părţii spirituale din<br />
natura umană, se desfăşoară gradual. Moartea veşnică se instaurează în<br />
principiu odată cu căderea în păcat şi rostirea sentinţei divine de condamnare,<br />
dar ea va deveni actuală gradual. În primul rând pentru că oamenii<br />
nu merg direct în iad, ci după un lung şir de suferinţe care îi îndreaptă spre<br />
moartea biologică, iar în al doilea rând pentru că nici depărtarea de Dumnezeu<br />
nu este totală de la bun început, Creatorul continuând să vorbească<br />
o perioadă cu omul căzut (Cartea Facerii 4, 6-7 şi 9-15). 65<br />
Lumea lui Dumnezeu a devenit lumea care zace în rău şi suferinţă. 66<br />
Izbăvirea lumii din suferinţă este legată de cea a omului. „Lumea s-a îmbolnăvit<br />
cu omul şi până acum întreaga făptură suspină şi se chinuieşte<br />
pentru cel ce a supus-o, aşteptând de la el şi a sa izbăvire”. 67<br />
Natura nu a fost sortită căderii. Ca şi omul, ea trebuia să străbată procesul<br />
unei transfigurări într-o direcţie ascendentă din punct de vedere spiritual.<br />
Chiar după cădere, omul deţinea puterea de stăpânire asupra naturii.<br />
68 Fără a fi creator al lumii, omul este responsabil de soarta acesteia, în<br />
virtutea poruncii divine de stăpânire a creaturii (Cartea Facerii 1,28), „căci<br />
omul a fost făcut să stăpânească nu numai peste actele sale şi peste simţire…ci<br />
şi peste totalitatea firii create, oglindind şi în însuşirea aceasta pe<br />
Dumnezeu, Stăpânul tuturor”. 69 Desigur, fiind el însuşi creatură, responsabilitatea<br />
sa nu depăşeşte limitele corespunzătoare celui ce a fost conceput<br />
de Dumnezeu ca şi coroană a creaţiei. „Nu-i este dat omului să creeze<br />
lumea, dar în puterea situaţiei lui de supremaţie în această lume, s-a observat<br />
că a o altera este cu putinţă. Din acel moment al creaţiei, când s-a<br />
zis lui Adam : Creşteţi şi vă înmulţiţi (Gen. 1, 28) el a devenit ca un fel de<br />
149
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
tutore responsabil al creaţiei, aşa încât propria-i hotărâre este şi soarta<br />
întregii lumi. În felul acesta el, fără a fi creator al lumii, s-a văzut totuşi<br />
participant responsabil în ce priveşte soarta acesteia”. 70<br />
Căderea morală a omului a alterat şi bunele raporturi pe care le avea<br />
cu natura, acestea devenind anormale. Ele nu urmăresc acum altceva, decât<br />
interesul îngust al omului, îndreptat spre efortul de supravieţuire. Pe<br />
de altă parte, pământul este lipsit de perfecţiunile ce-i aparţineau, cum ar<br />
fi, de pildă, productivitatea. El nu mai poate oferi desfătarea şi tihna pe<br />
care o procura primilor oameni în Rai, acel loc real existent pe pământ, 71<br />
unde protopărinţii au petrecut într-o stare fericită. Raiul era înzestrat cu<br />
pomi roditori de fructe plăcute la vedere şi la gust, cu plante, cu râuri şi<br />
cu toate bunătăţile pământului. Sfinţii Părinţi privesc Raiul în înţeles senzual,<br />
spiritual, sau mixt (şi senzual şi spiritual). 72 Sfânta Scriptură vorbeşte<br />
despre Rai şi când istoriseşte fapte ulterioare căderii. Astfel, Iisus a zis<br />
tâlharului credincios de pe cruce: „Astăzi vei fi cu Mine în Rai”(Luca 23,<br />
43), iar în Apocalipsa 2,7 Duhul zice bisericilor: „Celui ce va birui îi voi da<br />
să mănânce din pomul vieţii, care este în Raiul lui Dumnezeu”. Cei mai<br />
mulţi comentatori sunt unanimi în a socoti Raiul despre care se vorbeşte<br />
în aceste locuri, nu ca fiind acela în care au petrecut protopărinţii, ci un loc<br />
în care vor petrece sfinţii şi drepţii, în fericirea cea cerească de dincolo de<br />
mormânt. 73<br />
Alungarea lui Adam din Rai s-a făcut pentru ca el să simtă greutatea<br />
muncii şi totodată pentru a i se stăvili accesul spre pomul vieţii, din care<br />
gustând, ar fi devenit nemuritor (Cartea Facerii 3, 22). De aceea, Dumnezeu<br />
va rândui „heruvimi şi sabie de flacără vâlvâitoare”, ca să păzească<br />
drumul către pomul vieţii (Cartea Facerii 3, 24). Omul muncea şi în Rai,<br />
însă munca de acolo era uşoară şi plăcută, ca un exerciţiu al puterilor sale<br />
fizice şi al atributului de stăpânitor al naturii. 74 După alungarea din Rai, el<br />
va trebui să-şi câştige existenţa „în sudoarea feţei”.<br />
Note:<br />
1 Guitton, Acad. Jean, „Dumnezeu şi Ştiinţa”, Ed. Harisma, Bucureşti, 1992, p. 57<br />
2 Sfântul Grigore de Nyssa, „Marele cuvânt catehetic”, P.G. 45, apud Pr. Prof. Acad. Dr.<br />
Dumitru Stăniloae, op. cit., vol. I, ed. 1996, p. 232<br />
3 Stăniloae, Pr. Prof. Acad. Dr. Dumitru, op. cit., p. 352<br />
4 Chiţescu, Prof. Nicolae, I. Petreuţă şi I. Todoran, „Manual de Teologie Dogmatică şi<br />
Simbolică”, vol. I., Ed. I.B.M.B.O.R., Bucureşti, 1958, p. 521<br />
5 Popescu, Pr. Prof. Dr. Dumitru, op. cit., p. 173<br />
150
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
6 Stăniloae, Pr. Prof. Dr. Dumitru, „Starea primordială a omului în cele trei confesiuni”, în<br />
„Ortodoxia”, nr. 3/1956, p. 325<br />
7 Idem, „Ascetica şi mistica Bisericii Ortodoxe”, Ed. Casa Cărţii de Ştiinţă, Cluj-Napoca,<br />
1993, p. 133<br />
8 Idem, „Iisus Hristos sau restaurarea omului”, Ed. Omniscop, Craiova, 1993, p. 39<br />
9 Sfântul Ioan Damaschin, op. cit., p. 69-70<br />
10 Ibidem, p. 46<br />
11 Florensky, Pavel, „Dogmatică şi dogmatism”, trad. din limba rusă şi note de Elena<br />
Dulgheru, Ed. Anastasia, Bucureşti, 1998, p. 83<br />
12 unde particula „µη” în limba greacă reprezintă negaţia, iar numele neutru „ον” desemnează<br />
fiinţa.<br />
13 Stăniloae, Pr. Prof. Univ. Dr. Acad. Dumitru, „Teologia Dogmatică Ortodoxă”, vol. I, p.<br />
311<br />
14 Dionisie Areopagitul, „Opere complete”, trad., introd. şi note Pr. Prof. Dr. Dumitru<br />
Stăniloae, Ed. Paideia, Bucureşti, 1996, p. 54<br />
15 Sfântul Vasile cel Mare, „Căci Dumnezeu nu este autorul răului”, în P.S.B. vol. 17, Omilia<br />
a-IX-a p. 441<br />
16 Sfântul Maxim Mărturisitorul, „Răspunsuri către Talasie”, trad., introd. şi note de Pr.<br />
Prof. Dr. Dumitru Stăniloae, în „Filocalia”, vol. III, Ed. Harisma, 1994, p. 31<br />
17 Ibidem, p. 34<br />
18 Popescu, Pr. Prof. Dr. Dumitru, op. cit., p. 164<br />
19 Stăniloae, Pr. Prof. Univ. Dr. Acad. Dumitru, op. cit., p. 495<br />
20 Sfântul Ioan Damaschin, op. cit., p. 56<br />
21 Popescu, Pr. Prof. Dr. Dumitru, op. cit., p. 165<br />
22 Pruteanu, Ierom. Dr. Petru, op. cit., p. 53<br />
23 Zăgrean, Arhid. Prof. Dr. Ioan, Pr. Prof. Dr. Isidor Todoran, op. cit., p. 146<br />
24 Zăgrean, Arhid. Prof. Dr. Ioan, Pr. Prof. Dr. IsidorTodoran, op. cit., p. 147<br />
25 Sfântul Ioan Damaschin, op. cit., p. 57<br />
26 Mladin, Î.P.S. Dr. Nicolae, „Studii de TeologieMorală”, Ed. I.B.M.B.O.R., Sibiu, 1969, p.<br />
42<br />
27 Sfântul Grigorie de Nazianz, „Taina m-a uns. Cuvântări”, Ed. Herald, Bucureşti, 2003, p.<br />
55<br />
28 A se vedea Pr. Dr. Vasile Răducă, op. cit., p. 207<br />
29 Bucevski, Pr. Prof. Orest, „Păcatul strămoşesc”, Cluj, 1934, p. 31<br />
30 „Mărturisirea Ortodoxă (III, 20)”, apud Drd. Dorel Pogan, „Urmările păcatului<br />
strămoşesc în concepţia ortodoxă”, în G.B., an XXXI, nr. 5-6/1972, p. 563<br />
31 Zăgrean, Arhid. Prof. Dr. Ioan, Pr. Prof. Dr. Isidor Todoran, op. cit., p. 148<br />
32 Ibidem, p. 147<br />
33 Chiţescu, Prof. N., Pr. Prof. Isidor Todoran, Pr. Prof. I. Petreuţă, op. cit., p. 544<br />
34 Pogan, Drd. Dorel, op. cit., p. 563<br />
35 Popescu, Pr. Prof. Dr. Acad. Dumitru, op. cit., p. 178<br />
36 Zăgrean, Arhid. Prof. Dr.Ioan, Pr. Prof. IsidorTodoran, op. cit., p. 151<br />
37 Ibidem, p. 148<br />
38 Bucevschi, Diac. Prof. Dr. Orest, „Păcatul strămoşesc-Studiu dogmatic”, Cluj, 1934, p. 25<br />
39 Ibidem, p. 26<br />
40 Pogan, Drd. Dorel, op. cit., p. 565<br />
41 Chiţescu, Prof. N., Pr. Prof. IsidorTodoran, Pr. Prof. I. Petreuţă, op. cit., p. 539<br />
151
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Momente din timpul celei de a III-a<br />
ediţie a Festivalului Judeţean al obiceiurilor de primăvară<br />
„Mugurel de sălcioară” desfăşurat în Parohia Hereşti<br />
152
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
42 Silvestru, Episcop de Canev, „Teologia Dogmatică Ortodoxă”, trad. de P.S. Silvestru,<br />
Episcopul Huşilor şi Iconom N. Filip, Tipografi a ,,Cărţilor Bisericeşti”, Bucureşti, 1900,<br />
p.431<br />
43 Comoroşan, Alexandru, „Prelegeri academice din Dogmatica Ortodoxă”, revăzute şi<br />
redactate de Prof. Emilian Voluţki, Cernăuţi, 1889, p. 319-320<br />
44 Stăniloae, Pr. Prof. Dr. Acad. Dumitru, „Iisus Hristos sau restaurarea omului”, Ed.<br />
Omniscop, Craiova, 1993, p. 81<br />
45 Pogan, Drd. Dorel, op. cit., p. 565<br />
46 Svetlov, P., „Învăţătura creştină în expunere apologetică”, trad. de Prof. Ioan Bejan şi N.<br />
Tomescu, Chişinău, 1930, vol. II, p. 62<br />
47 Sfântul Ioan Damaschin, op. cit., p. 83<br />
48 Stăniloae, Pr. Prof. Dr. Acad. Dumitru,„Chipul nemuritor al lui Dumnezeu”, Ed.<br />
Mitropoliei Olteniei, Craiova, 1987, p. 25<br />
49 Pogan, Drd. Dorel, op. cit., p. 571<br />
50 Abrudan, Pr. Prof. Dr. Dumitru, „Un capitol din teologia biblică vechi-testamentară:<br />
moartea, nemurirea sufl etului, judecata şi viaţa viitoare”, în M.A., nr. 3/1994, p. 4<br />
51 Bulgakov, Serghei, „Ortodoxia”, trad. Nicolae Grosu, Sibiu, 1933, p. 134<br />
52 Pogan, Drd. Dorel, op. cit., p. 571<br />
53 Mladin, IPS Dr. Nicolae, Pr. Prof. Dr. Orest Bucevschi„Teologia Morală”,manual pentru<br />
Institutele Teologice, Ediţia a II-a, vol. I, Bucureşti, 1994, p. 136<br />
54 Abrudan, Pr. Prof. Dr. Dumitru, op. cit., p. 5<br />
55 Sfântul Ioan Gură de Aur, în Gen. Hom. XVI,5, Migne, P.6, t. LIII, col. 131<br />
56 Expresie des întâlnită în imnografi a ortodoxă, mai ales în Canonul Sfantului Andrei<br />
Criteanul<br />
57 Nellas, Panayotis, op. cit., p. 30<br />
58 Sfântul Ioan Gură de Aur, „Omilii la Facere XVIII”, p. 208-209<br />
59 SfântulGrigorie de Nyssa, Or. Cateh. VIII, Migne, P. 6, t. XLV, col. 33-39<br />
60 Stăniloae, Pr. Prof. Dr. Acad. Dumitru, „Teologia Dogmatică Ortodoxă”, ed. cit., p. 333<br />
61 Ibidem, p. 334<br />
62 În acest sens Hristu Andrutsos zice că moartea veşnică este„o pedeapsă şi o urmare a<br />
păcatului strămoşesc; aceasta o spune Sfânta Scriptură şi se înţelege de la sine. Sfânta<br />
Scriptură învaţă că…păcatul strămoşesc aduce cu sine condamnarea, pierderea putinţei<br />
de a intra în cer – până ce ne-o procură Iisus Hristos (Romani 5, 16-18; I Cor XV, 22).<br />
Este evident, apoi, că cei care au rupt prin păcat orice legătură cu Dumnezeu, nu se pot<br />
împărtăşi de mărirea şi strălucirea împărăţiei Lui” (vezi Hristu Andrutsos, „Dogmatica<br />
Bisericii Ortodoxe Răsăritene”, trad. de Pr. Prof. Dumitru Stăniloae, Sibiu, 1930, p. 176-<br />
177)<br />
63 Stăniloae, Pr. Prof. Dr. Acad. Dumitru, „Iisus Hristos sau restaurarea omului”, Ed.<br />
Omniscop, Craiova, 1993, p. 25<br />
64 Neaga, Pr. Prof. Dr. Nicolae, „Integritatea creaţiei pe baza referatului biblic”, în M.A., an<br />
XXXI, 1986, nr. 4, p. 17<br />
65 Stăniloae, Pr. Prof. Dr. Acad. Dumitru, „Doctrina ortodoxă şi catolică despre păcatul<br />
strămoşesc”, în Ortodoxia, nr. 1/1957, p. 13<br />
66 Pogan, Drd. Dorel, op. cit., p. 573<br />
67 Bulgakov, Serghei, „Rugul ce ardea şi nu se mistuia”, trad. Ierom. Ieraclie, Chişinău, 1935,<br />
p. 17<br />
68 Stănescu, Nicolae V., „Consideraţii asupra armoniei primordiale şi asupra rolului<br />
s fi nţeniei în restabilirea ei”, în S.T., X (1958), seria II, nr. 9-10, p. 535<br />
153
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
69 Gaith, Jérome, La conception de la liberté chez Grigoire de Nysse”, Ed. J. Vrin, Paris,<br />
1953, p. 387<br />
70 Stănescu, Nicolae V., op. cit., p. 534<br />
71 Pogan, Drd. Dorel, op. cit., p. 574<br />
72 Berdiaev, Nicolae, „Sensul creaţiei”, trad. Anca Oroveanu, Ed. Humanitas, Bucureşti,<br />
1992, p. 131<br />
73 Ibidem, p. 132<br />
74 Silvestru, Episcop de Canev, op. cit., p. 436<br />
154
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Hristos în deşertul<br />
părinţilor din Egipt<br />
155<br />
Drd. Iacob Lucian<br />
Patericul este una dintre cele mai importante cărţi din spiritualitatea<br />
creştină, ea ocupă prin profunzimea şi valoarea scrierilor<br />
sale un loc central în viaţa fiecărui monah, dar şi a oricărui<br />
creştin, fiind după Sfânta Scriptură cea mai citită carte. Patericul este<br />
de fapt o colecţie de ,,ziceri” sau ,,cuvinte”, cunoscute şi sub numele de<br />
,,apoftegme” ale părinţilor care au trăit în pustiul Egiptului, în secolele IV<br />
– V, de aceea, Patericul mai este numit şi ,,Apophthegmata Patrum’’ sau<br />
,,Verba Seniorum’’. Aceste apoftegme cuprind diferite îndemnuri pentru<br />
mântuire, ele sunt date de către cei mai de seamă călugări (avva) din acele<br />
vremuri, către diferiţi ucenici, vizitatori sau chiar alţi părinţi. Apoftegmele<br />
nu cuprind subtilităţi filozofice, nici măcar teologice, dar ceea ce cuprind<br />
este îndemnul provenit din experienţa, din trăirea în comuniune cu<br />
Dumnezeu, de unde primesc şi autoritatea, astfel un singur cuvânt al unui<br />
avva putea schimba viaţa unui ucenic. Dată fiind importanţa deosebită ale<br />
acestor scrieri, încă de timpuriu ele au fost adunate şi strânse sub diferite<br />
forme. ,,Bibliotecile multor mânăstiri orientale păstrează încă manuscrise<br />
inedite cu apoftegme în limbile greacă, latină, siriacă, armeană, coptă,<br />
etiopiană, georgiană, arabă. Cele mai multe apoftegme, aproape de 1600,<br />
au fost exprimate oral în limba coptă, limba asceţilor egipteni. Colecţia<br />
greacă, fiind cea mai importantă, se înfăţişează în două variante: prima alfabetică<br />
- ,,cuvintele folositoare ale sfinţilor bătrâni, începutul slovei A…’’<br />
apoftegmele fiind rânduite după numele alfabetic al părinţilor în 24 de<br />
capitole, de la Avva Antonie până la Avva Or, vorbesc aproximativ 135 de
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
părinţi, monahi, clerici, ierarhi, un mirean şi trei maici, şi a doua, tematică<br />
sau sistematică - ,,cuvinte folositoare ale sfinţilor bătrâni celor fără nume’’,<br />
aşezate pe probleme în capitole.” 1<br />
În rândurile care urmează vom încerca să analizam modul în care părinţii<br />
din pustiul Egiptului vedeau Persoana şi opera Mântuitorului Hristos,<br />
dar cel mai important aspect, cum simţeau prezenţa vie a lui Hristos<br />
în viaţa lor.,,Nu ne putem aştepta să întâlnim la părinţii Patericului o hristologie<br />
sistematizată şi nici completă sau îndeajuns schiţată. Specific Patericului<br />
este faptul că însuşi Mântuitorul Iisus Hristos, Fiul lui Dumnezeu<br />
întrupat se descoperă pe Sine, se arată, se face văzut şi vorbeşte unor părinţi,<br />
ca un contemporan al lor şi al tuturor’’ 2 .<br />
Există numeroase cazuri când Hristos este prezent în viaţa călugărilor<br />
acordându-le ajutorul sau chiar iertarea de greşeli, fie că este vorba de<br />
un atac demonic, fie că este vorba de o vieţuire într-o greşeală şi Hristos<br />
îşi arată milostivirea faţă de firea omenească. Din apoftegmele Patericului<br />
vedem cum Hristos nu este distant şi impasibil la nevoinţele călugărilor,<br />
dimpotrivă le vorbeşte, li se arată şi le dăruieşte iubirea Sa mântuitoare şi<br />
proniatoare.<br />
Una dintre cele mai folosite învăţături despre Hristos pe care monahii<br />
din pustiu au reţinut-o şi folosit-o ca temei în luptele lor duhovniceşti<br />
este mărturisirea că ,,Hristos a venit să-i mântuiască pe cei păcătoşi” 3 , vedem<br />
acest lucru din răspunsul dat de un călugăr acuzat de diavol că are<br />
o prea mare îndrazneala în faţa lui Dumnezeu de a se pocăi după fiecare<br />
păcat, la o asemenea acuză, el îi spune diavolului că face această pocăinţă<br />
având ca temei Întrupare lui Hristos şi Jertfei Sa pe cruce pentru mântuirea<br />
păcătoşilor.<br />
În toate activităţile lor monahii se raportează permanent la Hristos,<br />
dorind să-şi împroprieze viaţa Lui. Suferinţele postului, greutatea ascezei,<br />
plânsul, lacrimile nu sunt suportate decât cu gândul la învierea în Împărăţia<br />
Cerurilor alături de Hristos.<br />
Desigur, în apoftegmele Părinţilor sunt relatate diferite minuni în care<br />
Hristos intervine proniator într-o anume situaţie, dar pe lângă acestea,<br />
mai sunt şi alte moduri în care Hristos este alături permanent de cei care<br />
doresc să-I urmeze. În continuare vom încerca să le analizam pe fiecare în<br />
parte.<br />
156
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Citirea Sfântei Scripturi – glasul<br />
lui Hristos către monahi<br />
Monahii din deşert aveau conştiinţa că prin citirea Sfintei Scripturi se<br />
întâlnesc direct şi personal cu acelaşi Hristos din scrierile sfinte. De aceea<br />
citirea Sfintei Scripturi era o practică foarte răspândită în pustiul Egiptului,<br />
acest lucru se poate vedea din numeroasele referinţe pe care părinţii<br />
le făceau din Biblie. Nu trebuie să uităm că textele sacre erau citite în cadrul<br />
cultului, erau folosiţi foarte mult psalmii lui David , iar unii părinţi<br />
chiar rosteau de foarte multe ori un pasaj din Sfânta Scriptura, aşa cum<br />
este cazul Avvei Ahila, care a fost surprins de ucenici repetând un pasaj<br />
din Sfânta Scriptura:,,nu te teme Iacove a te pogorî în Egipt’’ 4 (Fc.46,3). De<br />
asemenea, ,Paladie îşi aminteşte cum a însoţit un călugăr numit Heron,<br />
care de-a lungul drumului de patruzeci de mile din Nitria până in Sketis, a<br />
recitat din memorie şaisprezece psalmi, epistola către Evrei, Isaia, o parte<br />
din Ieremia, Evanghelia de la Luca şi Cartea Proverbelor. Aceasta practică<br />
ilustrează o dimensiune a biblismului deşertului şi anume că Scriptura<br />
este mai mult un cuvânt oral decât unul scris, era mai degrabă spus cu voce<br />
tare şi auzit decât să fie scris sau văzut’’ 5 .<br />
Cât de importantă este Sfânta Scriptură pentru monahi se vede din răspunsul<br />
pe care îl dă Avva Antonie unor fraţi care au venit să le spună un<br />
cuvânt:,,S-au dus nişte fraţi la Avva Antonie şi i-au zis:,,spune-ne nouă un<br />
cuvânt: cum să ne mântuim?” Zis-a lor bătrânul:,,Aţi auzit Scriptura?” îndeajuns<br />
vă este”. Iar ei au zis:,,voim să auzim şi de la tine, părinte”. Atunci<br />
le-a zis bătrânul: ,,Evanghelia zice: ,,de te loveşte cineva peste obrazul<br />
drept, întorce-i şi pe celălalt”. Zis-au lui:,,nu putem face aceasta”…atunci a<br />
zis bătrânul către ucenicul său:,,Fă-le lor puţină fiertură că sunt neputincioşi’’.<br />
Iar el a zis din nou către ei: dacă aceasta nu puteţi şi aceea nu vreţi,<br />
ce să vă fac vouă? De rugăciuni este trebuinţă”. Din această apoftegmă vedem<br />
că Avva Antonie trimite la învăţătura din scripturi, care este suficientă<br />
pentru mântuire dacă este pusă în practică ,,când părinţii pustiei cântă, recită<br />
şi meditează asupra unui text biblic, ei văd scriptura nu ca ceva despre<br />
care se vorbeşte, ci ca ceva care trebuie împlinit, ei erau împlinitori ai poruncilor<br />
date de Hristos în Sfintele Scripturi, vedem că avva Antonie nu-i<br />
trimite pe fraţi doar să citească Scriptura, fără nicio altă lămurire, ci Avva<br />
Antonie sugerează fraţilor că ei au auzit acele cuvinte pe care el le-a rostit,<br />
dar nu au reuşit să şi însuşească. El îi încurajează pe fraţi să asculte cu mai<br />
multă atenţie în viitor cuvintele din Domnului.<br />
157
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Vizită pastorală a Preasfinţitului Părinte Ambrozie<br />
în noua biserică a Parohiei Colibaşi<br />
Prima Sfântă Liturghie săvârşită în noua biserică a Parohiei Colibaşi,<br />
Protopopiatul Herăşti – Praznicul Intrării Domnului în Iersualim,<br />
17 aprilie 2011<br />
158
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Această temă a cercetării cu mai multă atenţie a Scripturii este subiectul<br />
altei apoftegme a Sf. Antonie spusă unui frate care îl întreabă ce trebuie<br />
să facă ca să-i placă lui Dumnezeu, iar Avva Antonie îi răspunde cu două<br />
porunci:,, oriunde ai merge, mereu sa-L ai pe Dumnezeu înaintea ochilor<br />
tăi, orice ai face să ai mărturie din Scripturi’’ în această comparaţie, Avva<br />
Antonie sugerează că având încredinţare din Scripturi în orice ai face, este<br />
echivalent cu a fi mereu în prezenţa lui Dumnezeu” 6 .<br />
Vedem din toate aceste apoftegme cum părinţii pustiului prin citirea<br />
Scripturii, auzeau chiar cuvântul lui Dumnezeu, îl auzeau pe Hristos vorbind<br />
fiecărui nevoitor. Părintele Stăniloae spune că ,,prin cuvântul Scripturii,<br />
Hristos continuă să ne vorbească şi nouă, să ne provoace la răspuns<br />
cu fapta, să lucreze astfel şi în noi. ,,Iată Eu cu voi sunt în toate zilele până<br />
la sfârşitul veacului’’(Mt.28,20). Sfânta Scriptură e Fiul şi Cuvântul lui<br />
Dumnezeu care S-a tălmăcit pe Sine în cuvinte, în lucrarea Lui de apropiere<br />
de oameni pentru ridicarea lor la El, până la Întrupare, Înviere şi Înălţarea<br />
Lui ca om. El lucrează prin cuvintele acestea, prin care Se tălmăceşte<br />
pe Sine, asupra noastră, pentru a ne conduce şi pe noi la starea la care a<br />
ajuns El’’ 7 .<br />
În acelaşi sens şi Sfântul Maxim Mărturisitorul spune: ,,e nevoie de<br />
multă ştiinţă duhovnicească pentru ca, înlăturând mai întâi cu grijă valurile<br />
literelor care acoperă Cuvântul, să putem privi cu mintea dezvăluită<br />
pe Cuvântul Însuşi, stând de Sine şi arătând în Sine limpede pe Tatăl, atâta<br />
cât e cu putinţă oamenilor” 8 . Dar această ştiinţă de care vorbeşte Sfântul<br />
Maxim era întâlnită la părinţii duhovniceşti cărora li se cerea sfatul.<br />
Putem oberva cum pe lângă cuvintele Sfintei Scripturi ,,mai erau şi alte<br />
cuvinte cu putere în deşert, care nu erau foarte clar separate de cuvintele<br />
Sfinte Scripturi şi acestea erau cuvintele bătrânilor, de obicei spuse ca<br />
răspuns la o întrebare privind mântuirea. Răspunsurile la aceste întrebări<br />
erau variate, constând câteodată într-un mic sfat sau povestire, altădată<br />
într-o referire la Scriptură, iar altă dată constau într-o tăcere sau o acţiune<br />
simbolică. Răspunsul, cuvântul bătrânilor, era foarte des văzut ca purtând<br />
aceeaşi greutate şi autoritate ca a Scripturii. Puterea acestor cuvinte sau<br />
acţiuni veneau din marea curăţie a aceluia care vorbea. Aceasta curăţie îi<br />
dădea autoritare să vorbească cu putere, este un lucru evident că răspunsurile<br />
unui om care stă atât de aproape de Dumnezeu să fie inspirate, cuvintele<br />
unor oameni sfinţi erau văzute ca participând şi continuând discursul<br />
şi autoritatea cuvintelor Scripturii’’ 9 . Duhul Sfânt era cel care îi inspira pe<br />
159
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
părinţi să spună ce este necesar pentru mântuire şi acesta era dobândit în<br />
urma nevoinţelor: ,,Zis-a oarecând avva Moise către fratele Zaharia: spune-mi,<br />
ce voi face? Şi auzind s-a aruncat pe sine jos la picioarele lui, zicând:<br />
tu mă întrebi, părinte? Zis-a lui bătrânul: cred mie, fiule Zahario, că am<br />
văzut pe Duhul Sfânt pogorându-se peste tine şi dintru aceasta sunt silit<br />
să te întreb: atunci luând Zaharia culion său din cap, l-a pus sub picioare<br />
şi călcându-l a zis: de nu se va zdrobi omul aşa, nu poate sa fie monah’’ 10 .<br />
Vedem, aşadar, că la baza spiritualităţi din pustiu se află două principii,<br />
pe de o parte să asculte Sfânta Scriptură, iar pe de altă parte să se supună<br />
părinţilor lor duhovniceşti. Acest lucru se confirmă şi din continuare apoftegmei<br />
Sfântului Antonie cu răspunsul dat acelor fraţi care căutau să afle<br />
cum se pot mântui, după ce Avva le spune că ei au Scriptura, şi că le este<br />
de ajuns, ei insistă şi spun că vor să audă şi de la el un cuvânt, pentru că<br />
întotdeauna aceste cuvinte rostite unor ucenici li se adresa direct, fiind ca<br />
nişte medicamente pentru suferinţele lor spirituale.<br />
Părintele Staniloae adaugă: ,,cuvântul Scripturii are putere când e comunicat<br />
de un om credincios altuia, fie prin repetarea lui aşa cum se găseşte<br />
în Scriptură, fie explicat. Căci în credinţa dintre ei lucrează Duhul Sfânt.<br />
Credinţa, ca lucrare a Duhului, vine în cineva prin altul, dar numai când<br />
acel altul, comunică cuvântul Scripturii însuşit şi mărturisit cu credinţă<br />
sau cu sensibilitatea comuniunii în Duhul. Scriptura îşi activează puterea<br />
ei în comuniunea între persoane, în transmiterea cuvântului ei cu credinţă<br />
de la o persoană la alta, de-a lungul generaţiilor’’ 11 .<br />
Părinţii puneau accent nu pe o cunoaştere exterioară a textului Scripturii,<br />
ci pe înţelegerea mesajului său pentru că: ,,Sfânta Scriptură nu este<br />
numai o carte prin care păstrăm în memorie ce a făcut Dumnezeu prin<br />
pregătirea întrupării şi prin întruparea fiului Său, ci o carte care ne spune<br />
ce face şi va face Fiul lui Dumnezeu pentru a ne duce şi pe noi la Înviere…<br />
Scriptura este o carte pururea actuală. Când atribuim acest rol cuvintelor,<br />
nu înţelegem numaidecât citirea sau repetarea lor întocmai, ci conţinutul<br />
lor’’ 12 . Iar conţinutul lor este urmarea voii lui Hristos. ,,A înţelege Scriptura<br />
înseamnă a ieşi din mărginea literei şi a momentului temporal în care s-a<br />
rostit pentru prima dată cuvântul dumnezeiesc şi a înţelege că referinduse<br />
la mine însumi , la generaţia mea, la timpul meu, la viitorul nostru, înseamnă<br />
că citind litera aud pe Dumnezeu însuşi grăind către mine şi către<br />
noi...dacă înţelegerea duhovnicească a Scripturii înseamnă şi o referire a<br />
ei la viaţa mea proprie şi a generaţiei contemporane, atunci ea actualizează<br />
160
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Scriptura şi fiecare personaj din ea devine un timp pentru sufletul propriu,<br />
şi fiecare eveniment din ea, un eveniment real sau posibil al vieţii sufleteşti<br />
proprii. Toate sunt tipuri pentru ceea ce se petrece permanent cu oamenii:<br />
regele Ezechia în diferitele lui faze de viaţă este sufletul omenesc, deci şi<br />
sufletul meu în diferite faze, David e mintea curăţită de patimi…’’ 13 . Acest<br />
mod de a vedea Scriptura este prezent şi la părinţii pustiului existând foarte<br />
multe exempleîn acest sens, cum este cazul Avvei Moise care le spune<br />
ucenicilor că se apropie barbarii, sfătuindu-i să se ascundă, iar ei îl întreabă<br />
daca el se va fugi împreună cu ei, dar Avva Moise spune: ,,de atâţi ani aştept<br />
ziua aceasta, să se împlinească cuvântul Domnului Hristos, care zice:<br />
toţi cei ce scot sabia de sabie vor muri” 14 , apoi este exemplul Avvei Pimen,<br />
care spune :,, David când s-a luat la luptă cu leul, de gâtlej l-a ţinut şi îndată<br />
l-a omorât. Deci dacă şi noi vom ţine gâtlejul şi pântecele noastre, vom<br />
birui cu ajutorul lui Dumnezeu leul cel nevăzut” 15 .<br />
Părinţii, când citesc sau aud cuvântul Scripturii îl caută pe Dumnezeu,<br />
încearcă să ajungă la cunoaşterea personală a lui Hristos, care să le<br />
aducă mântuirea, de aceea pentru înţelegerea ei este nevoie de curăţire de<br />
patimi, de evlavie, dar totodată citirea ei este un remediu împotriva acestora.<br />
Sfântul Epifanie, Episcopul Ciprului spune: ,,mare întărire spre a nu<br />
păcătui este citirea Scripturilor” 16 . Tot folosindu-se de această metodă părinţii<br />
vedeau dacă cineva înţelege corect Scriptura şi dacă are o raportare<br />
folositoare la aceasta, dacă simte că Hristos îi vorbeşte prin cuvintele ei şi<br />
are loc o îndreptare a nevoitorului. Următoarea apoftegmă este sugestivă,<br />
,,la un bătrân vine o fecioară care îi spune că a postit doi ani, doar a şasea<br />
zi mâncând pâine şi a învăţat pe de rost Noul Testament şi cel Vechi, întrebându-l<br />
pe acesta cei mai lipseşte, iar bătrânul i-a spus: ,, şi care este<br />
roada acestora la tine? Făcutu-ţi-s-a ocara ca cinstea?, zis-a aceea: nu! Paguba<br />
ta o socoteşti ca pe o dobândă, sau pe străini ca pe rudeniile cele după<br />
trup? iar ea i-a zis: nicidecum! I-a răspund bătrânul: nici n-ai postit câte<br />
şase zile, nici n-ai învăţat pe de rost Noul Testament Vechi şi Nou, ci te înşeli<br />
pe tine însuţi. Mergi de acum şi începe a lucra, că nimic nu ai dobândit’’<br />
17 . Din acest cuvânt rostit fecioarei vedem că părinţii doreau ca citind<br />
Scriptura omul să nu rămână impasibil la cuvintele ei, ci să urmeze voia şi<br />
poruncile lui Hristos pe care le află din ea, indiferenţa duhovnicească fiind<br />
un păcat foarte mare mai ales în cazul fecioarei care deja reuşise să înveţe<br />
pe de rost Sfânta Scriptură. Părinţii căutau transformarea duhovnicească<br />
în urma auzirii cuvântului lui Dumnezeu, iar Părinţii îmbunătăţiţi mustrau<br />
de fiecare dată pe aceea care se raportau greşit la Scriptură în loc şi în loc<br />
161
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
să-i descopere conţinutul, ei se opreau numai la formă, în loc sa-l găsească<br />
pe Hristos, care să le îndrepte viaţa, ei se opreau la ceva exterior cum ar fi<br />
memorarea textelor, acest lucru putându-i duce în patima mândriei:,, au<br />
mers odinioară trei fraţi la Schit, la un bătrân sfânt şi a zis unul: am învăţat<br />
părinte, Vechiul Testament pe de rost. Şi i-a zis răspuns bătrânul: ai umplut<br />
văzduhul de cuvinte’’ 18 . Din aceste apoftegme reiese că înţelegerea reală<br />
a Scripturii este dată doar împlinitorilor ei, de aceea vedem cum monahii<br />
căutau să împlinească în cele mai mici detalii Sfânta Scriptura, ,,comportamentul<br />
de zi cu zi al monahului trebuia să fie atât de mult marcat de duhul<br />
Scripturii, încât până şi ascultările cele mai simple, cele mai obişnuite<br />
se împlineau sub autoritatea Scripturii: cei care sună să se adune fraţii la<br />
masă trebuie să cugete la ceva din Scriptură; cel care împarte fructe celor<br />
ce ies pe uşa trapezei este dator să cugete din Scriptură’’ 19 , aşa cum reiese<br />
şi din regulile Sfântului Pahomie.<br />
Aproapele – chip al lui Hristos<br />
Un alt mod al prezenţei lui Hristos este vederea Lui în fiecare semen,<br />
părinţii vedeau în fiecare semen chipul lui Hristos, care trebuie cinstit.<br />
Această credinţă îl provoca pe monah să trăiască cât se poate de viu cunoaştere<br />
lui Dumnezeu dobândită din paginile Sfintei Scripturi, aceasta<br />
devenind o roadă a înţelegerii corecte a Scripturii, din apoftegma de mai<br />
sus, răspunsul dat de un părinte fecioarei, care învăţase toată Scriptura pe<br />
de rost este cât se poate de elocvent, el întreabă: ,,şi care este roada acestora<br />
la tine?” părintele arată astfel că iubirea de semeni trebuie să fie o roadă<br />
a cunoaşterii Scripturii. ,,În oamenii pe care-i întâlneşte pe cale, ori în oraş,<br />
când merge să-şi vândă coşurile, în cei la care merge să lucreze la vremea<br />
secerişului, ca şi în cei care vin să-l cerceteze în peştera sa, monahul îl vede<br />
pe Însuşi Hristos, Care sub chipul lor cere ajutor, şi sprijin. Iar dacă pentru<br />
folosul aproapelui trebuie să se abată de la rânduială, face aceasta fără<br />
să stea la îndoială, pentru numele Lui” 20 . Aceasta se poate observa foarte<br />
clar în apoftegmă Avvei Apollo: ,,era un bătrân la chilii, anume Apollo. Şi<br />
de venea cineva să-l ceară orice fel de lucru, cu bucurie se ducea, zicând:<br />
cu Hristos am astăzi să lucrez pentru sufletul meu, căci aceasta este plata<br />
sufletului’’ 21 . Că monahii din Egipt vedeau o slujirea a lui Hristos în iubirea<br />
aproapelui se vede şi din ritualul pe care-l practicau atunci când primeau<br />
oaspeţi. ,,Spălarea picioarelor făcea partea din aceste semne de respect inspirate<br />
din exemplul şi porunca date de Iisus în seara din Joia Mare. Avva<br />
162
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Ioan Persul voia să săvârşească acest rit chiar şi tâlharilor veniţi să-l jefuiască,<br />
şi aceştia s-au convertit pe loc’’ 22 .<br />
Iubirea de aproapele este o condiţie pentru mântuire, aşa cum spune<br />
şi Avva Pimen: ,,sunt trei lucruri de căpetenie: să te temi de Domnul, să te<br />
rogi neîncetat şi să faci bine aproapelui” 23 . Hristos Se relevă ca Mântuitor<br />
personal al fiecărui monah, dar acesta reuşeşte sa-L vadă aşa pe Hristos,<br />
numai dacă reuşeşte să recunoască acelaşi chip în aproapele său, pe care<br />
are datoria sa-l cinstească cu un astfel de temei, şi anume ,,cu credinţa că<br />
Hristos s-a jertfit şi pentru semenul meu ca şi pentru mine, cu credinţa că<br />
Fiul lui Dumnezeu a venit în lume să mă mântuiască pe mine, dar şi pe<br />
fratele meu. Prin faptul că Hristos ne-a răscumpărat ne-a făcut pe fiecare<br />
mădulare ale trupului Lui, avem, astfel, o responsabilitate faţă de ceilalţi,<br />
de aceea nimeni nu se poate mântui în izolare duhovnicească, şi părinţii<br />
afirmă foarte clar că tot ce este în afară de Hristos este moarte, pentru că:<br />
,,binele e unic şi noi nu ne putem realiza creştineşte decât în referire la<br />
acest bine unic întrupat” 24 . De aici putem înţelege cum iubirea aproapelui<br />
este calea de întâlnirere cu Dumnezeu.<br />
După ce Hristos a luat trup omenesc, după ce a luat firea umane, vedem<br />
că între oameni există o interdependenţă, o solidaritate, acest lucru este<br />
mărturisit şi de Avva Pimen: Un frate l-a întrebat pe avva Pimen, zicând:<br />
cum poate omul să fugă de a vorbi de rău pe aproapele? I-a răspuns lui bătrânul:<br />
noi şi fraţii noştri doua icoane suntem. Deci în orice vreme va lua<br />
omul aminte de sine, şi se va prihăni, se află fratele lui cinstit înaintea lui;<br />
iar când i se pare el luişi bun, află pe fratele său rău înaintea sa’’ 25 .<br />
Iubirea pe care monahii o aveau faţă de semenii lor era concretizată în<br />
ospitalitatea ce le-o arătau tuturor oamenilor pe care îi întâlneau, dar şi<br />
prin solidaritatea cu aceştia,,toţi monahii făceau cel mai mare bine aproapelui<br />
rugându-se pentru toţi oamenii şi, după cum spune prologul Istoriei<br />
monahilor, ,,e vădit că pentru ei Dumnezeu mai ţine lumea şi pentru ei dăinuie<br />
neamul omenesc şi e de preţ în ochii lui Lui” 26 . Părinţii pustiului ajunseseră<br />
să fie adevăraţi experţi ai purtării delicate faţă de aproapele. ,,Cele<br />
mai multe pilde de gingăşie ni le oferă tocmai aceşti neînduraţi vrăjmaşi ai<br />
trupului, ale căror nevoinţe ajung uneori chiar să scandalizeze pe unii. De<br />
vreme ce dragostei de semen i se împotriveşte iubirea de sine şi împlinirea<br />
voii proprii, cei care stăruie în dobândirea virtuţilor care se împotrivesc<br />
acestora, adică lepădarea de sine şi în fuga de plăcere, sunt cei mai deschişi<br />
la nevoile aproapelui şi întotdeauna gata să se jertfească pentru semen” 27 .<br />
163
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Următoarea întâmplare este foarte potrivită pentru a arăta mod modul<br />
monahilor din Egipt de a se raporta la aproapele : ,,aducându-i-se odată<br />
sfântului Macarie un ciorchine de strugure, lucru rar în pustie, acesta,<br />
care iubea mai mult să odihnească pe fratele, decât pe sine, l-a trimis unui<br />
pustnic, socotind că acela are mai multă nevoie de el. Pustinicul, care, ca şi<br />
Macarie, se îngrijea mai curând de binele semenului. Lăudându-l pe Domnul<br />
pentru atâta bunătate, duse ciorchinele altui frate, iar acela altuia. Şi<br />
tot aşa se făcu că strugurele înconjură mulţimea chiliilor risipite în pustie şi<br />
foarte departe una de alta, fără să fi gustat nimeni din el, până ce ajunse din<br />
nou la Macarie, necunoscând niciunul dintre fraţi că de la el pornise darul.<br />
Şi mult s-a bucurat sfântul văzând atâta înfrânare şi iubire printre fraţi” 28 .<br />
O altă formă a iubirii aproapelui ca împlinirea a cuvântului Mântuitorului<br />
este a nu judeca pe semen, nici măcar când este evident că greşeşte.<br />
,,Zis-a iarăşi: mai mare decât această dragoste nu este cu putinţă sa afle cineva,<br />
decât să-şi pună sufletul pentru aproapele său. De va auzi cineva un<br />
cuvânt rău, adică de mâhnire, putând şi el să zică asemenea şi se va lupta să<br />
nu-l zică, sau de i se va face strâmbătate şi va suferi şi nu va răsplăti, unul<br />
ca acesta îşi pune sufletul său pentru aproapele său” 29 .<br />
Sfânta Euharistie – împărtăşirea de Hristos<br />
După cunoaşterea lui Hristos din Sfânta Scriptură şi din vederea acestuia<br />
în fiecare om, părinţii pustiului se împărtăşeau în modul cel mai real<br />
cu Hristos în Taina Euharistiei, ,, în dumnezeiasca Euharistie sunt recapitulate<br />
şi întregite toate, fiindcă ni se dăruieşte Însuşi Cel Înviat…Însuşi Binefăcătorul,<br />
templul însuşi pe care e întemeiat tot ciclul harurilor… şi exact<br />
Trupul lui Hristos, mai exact Hristos întreg, cuvântul cu trupul pe Care l-a<br />
luat şi toate faptele pe care le-a făcut, este şi se oferă în Euharistie. Fiindcă<br />
nu ne împărtăşim de ceva din El, ci de El însuşi” 30 .<br />
Realitatea împărtăşirii de Hristos în mod real este mărturisită de părinţi,<br />
aşa cum se poate vedea cu multă claritate din apoftegma următoare:,,A povestit<br />
avva Daniil faranitul, că a zis părintele nostru avva Arsenie pentru<br />
un schitiot, că era mare cu faptele, dar prost la credinţă şi greşea pentru<br />
prostimea lui şi zicea că nu este cu adevărat Trupul lui Hristos, pâinea care<br />
o luam, ci închipuire. Şi au auzit doi bătrâni, că zisese acest cuvânt şi ştiindu-l<br />
că este mare la viaţă, au socotit că din nerăutate şi prostime zice. Şi au<br />
venit la el şi i-au zis lui: avvo, cuvânt de necrezut am auzit pentru oarecare,<br />
164
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
cum că zice că pâinea cu care ne împărtăşim, nu este cu adevărat Trupul<br />
lui Hristos, ci este închipuire. Zis-a bătrânul: eu sunt cel ce am zis aceasta.<br />
Iar ei îl rugau, zicând: nu ţine aşa, avvo, ci precum a învăţat Biserica cea<br />
soborniceasca. Căci noi credem că pâinea aceasta este Trupul lui Hristos<br />
cu adevărat şi paharul este însuşi Sângele lui Hristos cu adevărat şi nu e<br />
închipuire. Ci precum întru început ţărână luând din pământ, a zidit pe<br />
om după chipul Său şi nimeni nu poate zice că nu este chip al lui Dumnezeu,<br />
deşi este neînţeles chipul, aşa şi pâinea, pentru care a zis, că Trupul<br />
Meu este, aşa credem că este cu adevărat Trupul lui Hristos. Iar bătrânul<br />
a zis: de nu mă voi încredinţa din lucru, nu am vestire în chip desăvârşit.<br />
Iar ei au răspuns: să ne rugăm lui Dumnezeu toată săptămâna pentru taina<br />
aceasta şi credem că Dumnezeu ne va descoperi nouă. Iar bătrânul cu<br />
bucurie a primit cuvântul şi se ruga lui Dumnezeu şi el zicând: Doamne,<br />
Tu ştii că nu din răutate sunt necredincios, ci ca să nu mă înşel întru neştiinţă.<br />
Descopere-mi, Doamne Iisuse Hristoase! Mergând încă şi bătrânii<br />
la chiliile lor, se rugau lui Dumnezeu şi ei zicând: Doamne Iisuse Hristoase,<br />
descoperă bătrânului taina aceasta, ca să creadă şi să nu-şi piardă<br />
osteneala sa! Şi Dumnezeu a ascultat amândouă părţile. Şi împlinindu-se<br />
săptămâna, au venit ei duminica la biserica şi au stat împreună numai ei<br />
câteştrei pe o rogojina, iar în mijloc era bătrânul. Şi li s-au deschis lor ochii<br />
cei înţelegători. Iar când s-a pus pâinea pe Sfânta Masă se arata numai<br />
la cateşitrei ca un prunc şi când întindea mâna preotul să frângă pâinea,<br />
iată îngerul Domnului s-a pogorât din cer, având cuţit şi a jertfit pe Prunc<br />
şi a turnat sângele Lui în pahar. Iar când a frânt preotul pâinea în bucăţi<br />
mici şi îngerul tăia din Prunc bucăţile mici. Şi când s-a apropiat să ia din<br />
cele sfinte, i s-a dat bătrânului carne cu sânge. Şi văzând, s-a înfricoşat şi<br />
a strigat zicând: cred Doamne, că pâinea este Trupul Tău şi paharul este<br />
Sângele Tău! Şi îndată s-a făcut carnea cea din mâna lui pâine după taina.<br />
Şi s-a împărtăşit, mulţumind lui Dumnezeu. Şi i-au zis lui bătrânii: Dumnezeu<br />
ştie firea omenească, că nu poate să mănânce carne crudă şi pentru<br />
aceasta a prefăcut Trupul Său în pâine şi Sângele Său în vin, la cei ce primesc<br />
cu credinţă. Şi au mulţumit ei lui Dumnezeu pentru bătrânul, că nu<br />
a lăsat să se piardă ostenelile lui. Şi s-au dus cateştrei cu bucurie la chiliile<br />
lor” 31 . Monahii ţineau cu multă tărie credinţa neschimbată a Bisericii, însuşi<br />
Domnul îndreptându-i pe cei care ar fi greşit, vedem în apoftegma de<br />
mai sus că Hristos este prezent personal, iar Împărtăşania nu este simbol<br />
sau doar aducere aminte, ci este Hristos prezent real în istorie pe Sfânta<br />
Masa în mijlocul nevoitorilor.<br />
165
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Jertfirea lui Hristos pe Sfânta Masa sub chipul pâinii şi vinului euharistic<br />
este temei al jertfirii fiecărui monah pentru semenul lui, dar totodată şi<br />
condiţie pentru a putea dobândi şi păstra Sfântul Duh, din apoftegma următoare<br />
vedem că o mică neatenţie faţă de iubirea de fraţi face ca starea de<br />
prezenţă a Duhului să fie pierdută: ,,când făceau Sfânta Liturghie clericii,<br />
se pogora ca un vultur peste Jertfa cea de taina şi nimeni nu-l vedea, decât<br />
clericii. Într-o zi a cerut unul de la diacon ceva. Iar el a zis: nu am vreme<br />
acum. Apoi venind diaconul la Jertfă cea de taină, nu s-a pogorât asemănarea<br />
vulturului după obicei. Şi a zis preotul către diacon: pentru ce nu a<br />
venit vulturul după obicei? Negreşit pentru că în mine sau în tine este vreo<br />
greşeală care a oprit harul” 32 .<br />
O altă frumoasă apoftegmă a avvei Pimen evocă locul pe care îl deţine<br />
Euharistia în viaţa Părinţilor deşertului. Citând versetul din psalmi: ,,în ce<br />
chip doreşte cerbul izvoarele apelor, aşa te doreşte sufletul meu, Dumnezeule”,<br />
el îl aplică monahului în deşert. ,,Aşa cum cerbul e ars de veninul<br />
reptilelor pe care le înghite şi doreşte să vină la apă să se răcorească, tot aşa<br />
şi monahul e ars de veninul demonilor şi doreşte să vină sâmbăta şi duminica<br />
la izvoarele apelor, adică la Trupul şi Sângele Domnului nostru Iisus<br />
Hristos, ca se curăţească de amărăciunea celui viclean” 33 .<br />
Renunţările monahilor ca urmare a lui Hristos<br />
Călugării din pustiul Egiptului sunt conştienţi de responsabilitate lor<br />
faţă de jertfa Mântuitorului pentru oameni, ei spun: ,,Iosif din Arimateea<br />
a luat Trupul lui Iisus, l-a înfăşurat în giulgiu curat, şi l-a pus în mormânt<br />
nou, adică în om. Să se silească dar fiecare cu deadinsul să nu greşească,<br />
ca să nu defaime pe Dumnezeu Cel care vieţuieşte întru el şi să-L<br />
alunge din sufletul lui. Fiindcă lui Israel i-a fost dată mană în pustie să<br />
mănânce, iar lui Israel cel adevărat, Trupul lui Iisus Hristos i s-a dat” 34 .<br />
Această conştiinţă a responsabilităţii, care este de fapt nevoia omului<br />
de mântuire, călugării o transpun în fiecare aspect important al vieţii<br />
lor. Renunţări lor: sărăcia, ascultare şi fecioria, ar putea foarte bine să<br />
fie concentrate într-una singură renunţarea la sine a monahului pentru<br />
Hristos Mântuitorul.<br />
Renunţările monahului nu provin dintr-o dispreţuire a lumii sau a<br />
oamenilor, aceasta se poate vedea din numeroasele apoftegme în care<br />
părinţii ajută pe cei care vieţuiesc în lume, aşa cum se poate observa din<br />
166
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
următoare apoftegmă în care un părinte doreşte sa-i folosească pe nişte<br />
păgâni vânzându-se lor ca sclav. El le vorbeşte despre Hristos reuşind<br />
să-i convertească în cele din urmă, dar după ce aceştia îi propun să-l elibereze<br />
le descoperă întregul adevăr, precum şi motivul pentru care s-a<br />
vândut ca sclav, ca să le facă cunoscut pe Hristos.” 35 .<br />
Monahii fac acest lucru dintr-o renunţare la tot ceea ce firea îi propune<br />
şi mediul îi oferă, i se jertfeşte lui Dumnezeu într-o mişcare de renunţare<br />
la toate câte are într-o formă cât mai curată, astfel ,,fecioria şi<br />
castitatea perpetuă sunt forme de renunţare la ceea ce, de fapt, prin firea<br />
lucrurilor, omului îi este permis( lumea şi vieţuirea în ea); el renunţă la<br />
ceea ce, în anumite limite îi este permis, ca om, pentru o viaţa ,,adunată”,<br />
,,neîmpărţită”, pusă exclusiv în slujba lui Dumnezeu, pe de o parte, iar,<br />
pe de altă parte, dintr-un acut, dar paradoxal sentiment de solidaritate<br />
cu lumea la care tocmai a renunţat. Sărăcia de bună voie este un alt vot şi<br />
o altă virtute a anahoetului. Cel care a renunţat de bună voie, a renunţat<br />
şi la bunurile pe care le posedă. Modelul renunţării la bunurile lumeşti<br />
este Hristos (Mt.8,20). El recomandă renunţarea la posesiunile pământeşti,<br />
în vederea desăvârşirii. Sfântul Apostol Pavel avea să atragă atenţia<br />
corintenilor că ei s-au îmbogăţit datorită sărăciei lui Hristos, adică datorită<br />
renunţării Lui la slava Sa, creştinii se îndestulează de harul primit în<br />
urma şi datorită chenozei Fiului lui Dumnezeu, Mântuitorului Hristos.<br />
Adevăraţii anahoreţi respectau până la obsesie votul sărăciei’’ 36 .<br />
Exersând ascultarea, aşa cum Hristos a ascultat de Tatăl Ceresc, monahul<br />
renunţă la voia proprie. Această renunţare este una dintre cele mai<br />
înalte şi mai dificile aspiraţii ale anahoretului, căci voia îl reprezintă pe el<br />
ca om, reprezintă întreaga libertate. Voia reprezintă intimitatea deciziilor<br />
sale şi tocmai pe acestea este chema să le jertfească. Bineînţeles este<br />
chemat să se dăruiască pe sine ca om întreg. Exemplele de ascultare şi<br />
de jertfire necondiţionată pe care unii autori le numesc ,,iraţionale’’ sunt<br />
foarte frecvente în Patericul Egiptean. Amintim numai de apoftegma în<br />
care un părinte îi spune ucenicului să treacă un râu plin de crocodili, iar<br />
când acesta intră în apă un crocodil vine şi îl trece pe spatele său pe celălalt<br />
mal.<br />
Acestea fapte sunt sugestive pentru a observa că ascultarea era totală<br />
şi desăvârşită, mergând până acolo că funcţia voinţei proprii era cu totul<br />
uitată, de fapt voia proprie încearcă să se unească cu voia părintelui<br />
167
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Învierea Domnului – Catedrala Episcopală, 2011<br />
168
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Premierea participanţilor la Concursul Naţional de Creaţie<br />
,,Botezul meu” în Protopopiatul Bolintin – Catedrala „Adormirea<br />
Maicii Domnului” din Bolintin<br />
169
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
duhovnicesc, ştiind că în voia părintelui duhovnicesc este voia lui Hristos,<br />
Care şi El S-a făcut ascultător Tatălui până la moarte.<br />
Starea de permanentă smerenie trebuie să fie simţită mereu de fiecare<br />
monah, acestei stări i se mai adaugă mângâierea pe care o simte anahoretul<br />
care pururea plânge, venită după cuvântul Mântuitorului, Care spune:<br />
,,fericiţi cei ce plâng, că aceia se vor mângâia”( Mt.5,4). ,,Penthos-ul<br />
vrednic de a fi fericit este cel care se face pentru greşeli şi păcate; prin el<br />
se dobândeşte mângâierea milostivirii dumnezeieşti. Dar, sensul durativ<br />
al verbului ne dă înţeles că există şi un alt penthos. Căci Hristos n-a spus<br />
,,fericiţi cei ce au plâns’’, ci ,,cei ce plâng’’ cu alte cuvinte cei care-şi aduc<br />
aminte totdeauna de slava din care au căzut şi cum au fost aruncaţi în<br />
chip jalnic în acest loc al plângerii. Doliul lor este neîncetat şi dobândesc<br />
mângâierea’’ 37 . Celălalt penthos de care vorbeşte Irenee Hausherr este<br />
străpungerea inimii pe care nevoitorul o păstra toată viaţă, căci ,,pe scurt,<br />
pocăinţa propriu-zisă are un sfârşit, n-are sfârşit ceea ce limbajul ascetic<br />
obişnuit numeşte străpungerea inimii. Necesitatea plânsului (penthos)<br />
după iertare e justificată de învăţătura lui Origen despre urmele păcatului,<br />
în suflet. Chiar dacă rana păcatului a fost vindecată mai rămâne<br />
în continuare cicatricea acestuia. Iar acestea nu pot să nu ne întristeze,<br />
chiar dacă ştim că rănile au fost vindecate. În cuvântarea despre feciorie<br />
Sfântul Vasile cel Mare spune că pocăinţa poate să ierte păcatul unui<br />
bărbat sau al unei femei, dar nu va putea face ca fecioara care a căzut să<br />
fie ca şi cum n-ar fi căzut sau ar fi rămas fecioară’’ 38 .<br />
Această stare de tristeţe a monahului care îşi plânge păcatele, nu este<br />
una ca a lumii care suferă pentru pierderea unor bunuri, ci este una care<br />
îl ridică pe ascet către Dumnezeu, nu-l lasă pietrificat în acea tristeţe, ci<br />
se deosebeşte de aceasta prin urcuşul duhovnicesc pe care îl produce în<br />
monah. De fapt am putea spune că plânsul pentru depărtarea de Dumnezeu<br />
se transformă în continuă apropiere de Dumnezeu, căci dacă părerea<br />
de rău pentru un păcat este simţită cu întreaga fiinţă, atunci omul<br />
primeşte iertarea de îndată. Un frate l-a întrebat pe un bătrân zicând: ce<br />
voi face, părinte ca să mă mântuiesc? Spune-mi un cuvânt de învăţătură!<br />
Bătrânul i-a răspuns: când a bătut şi a certat Dumnezeu Egiptul, atunci<br />
nu era acolo nicio casă în care să nu fie plângere. Aşa fă şi tu, fiule, de<br />
vrei să te mântuieşti: lăcrimează şi plângi şi Dumnezeu te va mântui şi<br />
te vei mântui.<br />
170
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
În aceasta practică se vede modelul chenozei lui Hristos care Şi-a arătat<br />
puterea în slăbiciune. Aşa preciza şi Vladimir Lossky: ,,desăvârşirea<br />
persoanei stă în renunţare…persoana se exprimă în renunţarea la existenţa<br />
pentru sine. Aceasta înseamnă deşertarea persoanei Fiului (chenoza)<br />
dumnezeiască. ,,toată taina iconomiei”, zice Sfântul Chiril al Alexandriei<br />
– stă în deşertarea şi în micşorarea Fiului lui Dumnezeu” 39 .<br />
Demnităţile Mântuitorului şi împroprierea<br />
acestora de către monahi<br />
Dacă despre Hristos, teologii vorbesc de trei demnităţi sau chemări,<br />
concretizarea acestora în viaţa monahilor poate fi urmărită foarte clar.<br />
Spunem despre Hristos că are o chemare profetică, aceasta este urmată<br />
de monahii din pustiu prin faptul că ei erau ,,profeţi” pentru ucenicii lor<br />
ai Împărăţiei Cerurilor. Ei le vesteau şi le descopereau tainele mântuirii.<br />
Un alt aspect al demnităţii profetice a Mântuitorului este transpunerea<br />
acesteia în paternitatea şi filiaţia duhovnicească. Ucenicul aştepta să<br />
aude glusul lui Dumnezeu prin glasul părintelui său duhovnicesc, acesta<br />
devenind un vestitor al voii lui Dumnezeu pentru el, nici unul dintre ucenici<br />
când primeau vreun cuvânt nu se îndoia că nu ar fi de la Dumnezeu,<br />
ci îl împlineau pe acesta cu toată evlavia.<br />
Despre demnitatea Împărătească a lui Hristos, părinţii spun că cea<br />
mai importantă lucrare a Mântuitorului ca Împărat este biruinţa păcatului<br />
şi a morţii, iar ei încearcă să-şi împroprieze această demnitate prin<br />
efortul lor continuu de a-şi stăpâni patimile. Hristos este Împărat prin<br />
faptul că reuşeşte să biruiască moartea şi pe diavol, dar şi afectele din<br />
propriul trup şi ispitele trimise de diavol. Avva Or istoriseşte o întâmplare<br />
a unui călugăr ce timp de zece ani a mâncat numai hrana cerească adusă<br />
de un înger şi într-o zi vede o mulţime mare de demoni care veniseră<br />
sub înfăţişarea unor îngeri de lumină, şi ispitindu-l îi ziceau că au venit<br />
să-l ia sa-l ducă lângă Ilie Tesviteanu pentru că a terminat toate faptele<br />
cele bune pe pământ şi să se închine acelui înger, dar avva Or răspunde:<br />
,,Eu îl am pe Domnul Iisus Hristos; Împăratul şi Dumnezeul şi Mântuitorul<br />
meu, căruia pururea mă închin ziua şi noaptea. Iar ţie ţi se închina cei<br />
ce sunt cu tine’’ 40 . Astfel mărturisindu-l pe Hristos ca Împărat, călugărul<br />
acela reuşeşte şi el să înfrângă puterea diavolului.<br />
171
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
De fiecare dată când monahul reuşeşte să-şi învingă patimile, el îşi<br />
împropriază demnitatea Mântuitorului de împărat, anahoretul devine<br />
stăpân peste toate pornirile trupului. De aceea ,,castitatea era asumată<br />
de anahoret pentru toată viaţa. Ea consta din renunţarea la orice legătură<br />
trupească( chiar şi cu fostul soţ sau cu fosta soţie) din momentul, asumării<br />
vieţii de anahoret. Mântuitorul Însuşi şi Sfântul Apostol Pavel sunt<br />
modelele fecioriei şi ale castităţii monahului creştin. Castitatea a fost şi<br />
este înţeleasă şi ca o jertfa de laudă adusă lui Dumnezeu. Pe de altă parte,<br />
castitatea şi mai ales fecioria trupească trebuie să exprime castitatea,<br />
fecioria şi integralitatea minţii, a gândurilor, întru-un cuvânt, a omului<br />
interior. Fecioria este afirmarea integralităţii, a nestricăciunii firii, după<br />
modelul îngerilor, a Maicii Domnului şi al Mântuitorului Hristos. Dar fecioria<br />
adevărată nu este numai trupească, ci şi sufletească: una o reflectă<br />
pe cealaltă. Cea sufletească nu poate exista fără cea trupească, iar aceasta<br />
din urmă nu va avea vreo valoare în faţa Mirelui Hristos, dacă nu va duce<br />
spre castitatea integralitatea şi incoruptibilitatea sufletului.” 41<br />
Trebuie să adăugăm ceea ce susţine şi Lucien Regnault, că la Părinţii<br />
Pustiului ,,nu există nicio urmă de maniheism care sa-i fi făcut să deteste<br />
trupul, sexul, femeia, ci un solid realism în faţa condiţiei trupeşti<br />
a omului. Anahoreţii rămân oameni normali cu instinctele şi poftele lor.<br />
Nu erau uimiţi de dorinţa uneori violentă pe care o puteau resimţi. Un<br />
bătrân zicea: ,,scris este despre Solomon că iubea femeile. Tot ce e parte<br />
bărbătească iubeşte în chip firesc partea femeiască. Noi însă, să silim<br />
gândurile noastre şi firea noastră spre a le duce la curăţie şi a le împiedica<br />
să cadă în plăcere” 42 . Părinţii mărturisesc că fecioria este o vieţuirea<br />
conform firii sau naturii, ,,înseamnă a face efortul de a restitui condiţiei<br />
umane integralitatea pe care aceasta a avut-o atunci când a ieşit din<br />
mâna creatoare a lui Dumnezeu, integralitatea ce va fi reconstituită la<br />
sfârşitul timpului şi pe care starea de feciorie are datoria să o vestească…<br />
viaţa ,,naturală’’ înseamnă restaurarea chipului lui Dumnezeu, biruinţa<br />
asupra patimilor şi deci nestricăciune. Toate eforturile ascezei urmăresc<br />
curăţia drahmei ce poartă chipul împăratului ,,ştergând întinăciunea’’ 43 .<br />
Monahii reuşeau să împărăţească şi ei, asemenea lui Hristos peste<br />
patimi, aşa cum ne rezultă din următoarea apoftegmă :,,S-au adunat fraţii<br />
odată la avva Iosif şi şezând ei şi întrebându-l, se bucura el şi cu toată<br />
osârdia le zicea: ,,eu împărat sunt astăzi! Că am împărăţit peste patimi.” 44<br />
172
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
De fapt călugării aveau conştiinţa că nu ei sunt cei care reuşesc să biruiască,<br />
ci ei se fac împreună biruitori cu Hristos: ,,au năpădit odată asupra<br />
ei mai tare, acelaşi duh al curviei, punându-i în minte deşertăciunile<br />
lumii. Iar ea, slăbind de frică lui Dumnezeu şi de nevoinţă, s-a suit întro<br />
zi în chilioara ei, să se roage. Şi i s-a arătat ei cu trup duhul curviei şi<br />
i-a zis: tu m-ai biruit, Saro! Iar ea a zis: ,,nu te-am biruit eu, ci Stăpânul<br />
meu, Hristos!’’ 45 .<br />
Slujirea de arhiereu a Mântuitorului este trăită şi ea de călugări prin<br />
toată viaţa ascetică pe care o duceau ei asemenea Mântuitorului, erau<br />
jertfă şi jertfitor. Trupul lor era jertfa pe care ei înşişi o aduceau după<br />
modelul lui Hristos Tatălui. Asceza înseamnă în esenţă jertfa care aduce<br />
sfinţirea, căci rolul arhiereului acesta este de a aduce jertfă, dar o jertfă<br />
este adusă pentru ca cel care aduce să fie sfinţit:,,sfinţirea făpturii înseamnă<br />
restaurarea prin Iisus Hristos în adevăr, iar accesul la acest adevăr<br />
divin se face prin jertfă. Sfinţirea în sensul biblic şi patristic înseamnă<br />
jertfire” 46 .<br />
În încheierea putem spune că Părinţii participă prin nevoinţele lor la<br />
viaţa lui Hristos, iar Hristos este prezent lucrător în viaţa lor prin harul<br />
Său. Dinamismul vieţuirii în pustie este dat de efortul neîncetat al monahilor<br />
de a împlini toate învăţăturile de credinţă, cu ajutorul cărora ei<br />
ajung la Dumnezeu. Pentru monahi învăţătura de credinţa stabileşte adevărata<br />
relaţie care trebuie să aibă loc între Dumnezeu şi oameni, dar şi<br />
între fiecare om şi semenul său. Prin întreaga operă de mântuire, Hristos<br />
devine modelul adevăratei vieţuiri, Acesta ne arată că toate nevoinţele<br />
care îl ajută pe om să intre în Împărăţia Cerurilor au fost asumate mai întâi<br />
de El. De aceea când un duhovnic acceptă să primească ucenici, acesta<br />
actualizează în relaţia dintre oameni, relaţia divină dintre Tatăl şi Fiul.<br />
Ucenicul supunându-şi toată voinţa părintelui, care devine călăuzitorul<br />
sufletului său, urmează modelul chenotic al lui Hristos, Care S-a făcut<br />
,,ascultător până la moarte, şi încă moarte pe cruce’’(Filipeni 2, 8), ascultarea<br />
devine astfel un element cheie in întreaga spiritualitate monahală,<br />
şi sub forma renunţării, toată vreme petrecerii în această lume devin o<br />
regulă a postului şi a înfrânării. Desigur că această relaţie de paternitate<br />
duhovnicească nu se poate realiza decât într-o atmosferă de har, de sfinţenie,<br />
iar forma cea mai evidentă a dobândirii acesteia este numărul mare<br />
de minuni săvârşite de părinţi, acestea arătând prezenţa lui Hristos alături<br />
de monahi în modul cel mai concret.<br />
173
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Aspecte din timpul Concursului Naţional<br />
„Copilul în familie”, faza pe eparhie<br />
174
Note<br />
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
1 Drd. Nacu Stoenescu, Învăţăturile dogmatice în ,,Apopfthegmata patrum’’, în<br />
,,Mitropolia Banatului’’, nr. 9-10, pp. 533 – 534.<br />
2 Ibidem, p. 537.<br />
3 Patericul, Editura Reîntregirea, Alba Iulia, 1999, p. 323.<br />
4 Patericul, p. 34.<br />
5 Wiliam Harmless. S.J, Desert Christians an introduction to the literature to Early<br />
monasticism, Oxford University Press, New- York, 2004., p. 245.<br />
6 Douglas Burton – Christie, The word in the desert, Oxford University Press, New York,<br />
1993, p. 108-109.<br />
7 Pr. Prof. Dr. D. Stăniloae, Teologia Dogmatică Ortodoxă, vol. II, EIBMBOR, Bucureşti,<br />
2003 p. 53.<br />
8 Ibidem, p. 57.<br />
9 Douglas Burton – Christie, op. cit., p. 108-109.<br />
10 Patericul, p. 81.<br />
11 Pr. Prof. Dr. D. Stăniloae, Teologia Dogmatică Ortodoxă, vol. II , p. 56.<br />
12 Ibidem, pp. 54 – 56.<br />
13 Pr. Prof. Dr. Dumitru Stăniloae, Ascetica şi Mistica Bisericii Ortodoxe, EIBMBOR,<br />
Bucureşti,2002 pp. 223-256.<br />
14 Patericul, p.152.<br />
15 Ibidem, p. 205.<br />
16 Ibidem, p. 69.<br />
17 Ibidem, p. 470.<br />
18 Patericul, p. 465.<br />
19 Pr.Vasile Răducă, Monahismul egisptean, Ed. Nemira, Bucureşti, 2003, p. 149.<br />
20 Jean Bremond, Părinţii pustiei, Ed. Nemira, Bucureşti, 2002, p. 213.<br />
21 Patericul, p. 39.<br />
22 Dom Lucien Regnault, Viaţa cotidiană a părinţilor deşertului în Egiptul secolului IV,<br />
trad. Diac. Ioan I. Ică jr. Ed. Deisis, Sibiu, 1997, p. 155.<br />
23 Ibidem, p. 153.<br />
24 Pr. Galeriu, Jertfă şi răscumpărare, Editura Harisma, Bucureşti, 1991 p. 178.<br />
25 Patericul, p.201.<br />
26 Dom Lucien Regnault, op.cit., p. 153.<br />
27 Jean Bremond, op. cit., p. 219.<br />
28 Istoria monahilor din Egipt, apud Jean Bremond, op.cit., p. 222.<br />
29 Patericul, p. 196.<br />
30 Nicolae Cabasila, Despre viaţa în Hristos, apud P. Nellas, Omul – animal îndumnezeit,<br />
Editura Deisis, Sibiu, 2002 p. 142-143.<br />
31 Patericul, pp. 53 – 54.<br />
32 Ibidem, pp. 349-350.<br />
33 Dom Lucien Regnault, op. cit., p. 176.<br />
34 Patericul, p. 466.<br />
35 Ibidem, p. 239.<br />
36 Ibidem, p. 35.<br />
37 Irenee Hausherr, Plânsul şi străpungerea inimii la Părinţii răsăriteni, pp. 42 – 43.<br />
38 Ibidem, p. 40.<br />
175
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
39 Vladimir Lossky, Teologia mistică a Bisericii de Răsărit, Ed. Bonifaciu, 1998, p. 128.<br />
40 Ibidem, p. 335.<br />
41 Pr. Vasile Răducă, Monahismul egiptean, Editura Nemira, Bucureşti, 2003.<br />
p. 30.<br />
42 Lucien Regnault, op. cit., p. 65.<br />
43 Tomas Spidlik, Monahismul, Vol. III, Ed. Deisis, Sibiu, 2000, p. 61-62.<br />
44 Patericul, p. 119.<br />
45 Ibidem, p. 241.<br />
46 Pr. Galeriu, op.cit., p. 180.<br />
176
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Biserica și Școala<br />
BISERICA<br />
ŞI ŞCOALA<br />
177
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Strategii de evaluare a<br />
randamentului şcolar la disciplina Religie<br />
178<br />
Conf. Univ. Dr. Vasile Timiş<br />
Prin strategie înţelegem o acţiune ordonată în vederea atingerii<br />
unui scop. În învăţamânt “prin strategie înţelegem o modalitate<br />
prin care Şcoala îşi îndeplineşte misiunea”1. Strategiile<br />
de predare–învăţare definesc metodologiile generale care facilitează predarea<br />
şi însuşirea cunoştinţelor, formarea deprinderilor precum şi a unor<br />
trăsături comportamentale. Strategiile de evaluare definesc procedurile de<br />
verificare, de măsurare, de estimare şi apreciere. Ele însoţesc întotdeauna<br />
strategiile de predare – învăţare, între ele existând o relaţie de interferenţă.<br />
Evaluarea este concepută ca o “validare a justeţei secvenţelor educative”2,<br />
prin intermediul ei realizându-se un feed-back eficient. Procedeele<br />
de evaluare permit o anumită clasificare a strategiilor de evaluare în<br />
funcţie de cantitatea de cunoştinţe evaluate şi în funcţie de perioada de<br />
timp la care se raportează evaluarea. În raport cu cantitatea de informaţie<br />
verificată avem evaluarea parţială şi globală. Raportat la perioadele de<br />
evaluare putem identifica evaluarea iniţială, curentă şi finală. Prin conjugarea<br />
strategiilor mai sus amintite se poate ajunge la o a treia clasificare:<br />
evaluarea <strong>format</strong>ivă (continuă) şi evaluarea normativă (cumulativă sau<br />
sumativă).<br />
1. Evaluarea parţială<br />
Prin strategia de evaluare parţială “se verifică elemente cognitive sau<br />
comportamentale secvenţiale, prin ascultarea curentă, extemporale, probe<br />
practice curente.” 3 Această strategie de evaluare se poate aplica după
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Patriarhul României, alături de Chiriarhul nostru, premiind câştigătorii<br />
Concursului „Copilul în familie”, desfăşurat în <strong>Episcopia</strong> <strong>Giurgiului</strong><br />
179
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
fiecare oră de curs sau după parcurgerea anumitor capitole. Evaluarea parţială<br />
se realizează în circumstanţe obişnuite, în cadrul activităţilor didactice.<br />
Poate fi realizată atât prin observarea activităţilor elevilor cât şi prin<br />
crearea unor situaţii adecvate dar şi prin elaborarea şi aplicarea unor probe<br />
în care elevii percep faptul că sunt antrenaţi într-o activitate de verificare.<br />
2. Evaluarea globală<br />
Acest tip de evaluare se foloseşte atunci când cantitatea de informaţii şi<br />
deprinderi este mare. Se realizează prin organizarea unor examene şi concursuri.4<br />
Percepţia examenului are mai mult un caracter şcolar cu un scop<br />
instructiv educativ, în timp ce “finalitatea concursului este eminamente<br />
socială, izvorâtă din contextul unui rol social sau profesional: acceptarea<br />
unei funcţii, obţinerea unei burse, a unui premiu”5. Odată cu transformările<br />
sociale se impune o reconsiderare permanentă a concursurilor6, care<br />
să ţină cont atât de transformările sociale cât şi de achiziţiile didacticii<br />
moderne.<br />
3. Evaluarea iniţială<br />
Evaluarea iniţială se recomandă a fi facută la început de semestru, la<br />
început de an şcolar, începutul unei etape de instruire sau atunci când un<br />
profesor îşi intră în atribuţii într-o nouă unitate şcolară. “Ea are ca scop<br />
identificarea şi diagnosticarea nivelului de cunoştinţe al elevilor, în vederea<br />
organizării procesului didactic ulterior. Calificativele sau notele acordate<br />
nu se trec în catalog. Subiectele vor avea o dificultate medie”7. Se poate<br />
realiza prin aplicarea unui test, a unui chestionar sau chiar a organizării<br />
unei forme de concurs.<br />
La începutul unei etape de instruire există o oarecare lipsă de omogenitate<br />
în rândul elevilor cu privire la posibilităţile de receptare a noilor<br />
cunoştinţe. În acest context, “apare necesitatea anticipării procesului de<br />
formare prin cunoaşterea pregătirii anterioare a elevilor, a nevoilor de învăţare<br />
cât şi de crearea premiselor necesare pentru asimilarea noilor conţinuturi”8.<br />
A. Robinson este de părere că ceea ce influenţează cel mai mult<br />
învăţarea este ceea ce ştie elevul la plecare9. Odată ce profesorul s-a documentat<br />
în această privinţă va lucra în consecinţă în perioada viitoare de<br />
instruire.<br />
Scopul principal al evaluării iniţiale îl constituie cunoştinţele şi abilităţile<br />
necesare în vederea asimilării noilor conţinuturi. Nu este indicată<br />
180
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
o apreciere a performanţelor globale sau o ierarhizare a elevilor. Se poate<br />
întâmpla ca în urma unei evaluări iniţiale să se impună anumite activităţi<br />
de recuperare a unor cunoştinţe şi deprinderi esenţiale.<br />
4. Evaluarea curentă<br />
Acest tip de evaluare se face în timpul secvenţei de instruire prin metodologii<br />
de ascultare orală, de verificare scrisă şi teze. Se aplică în mod constant<br />
“pentru a evidenţia pregătirea sistematică şi dificultăţile întâmpinate<br />
de către elevi în pregătirea lor…; întrucât învăţarea trebuie să se realizeze<br />
permanent, evaluarea curentă nu se anunţă”10. Este recomandat ca pe<br />
parcursul orelor de religie profesorii să nu abuzeze în evaluare,<br />
deoarece o exagerare în acest sens poate conduce la reacţii<br />
adverse faţă de disciplina din partea elevilor. Evaluarea curentă se<br />
poate realiza sub orice formă: orală, scrisă, teste, portofoliu, proiecte.<br />
În cadrul evaluării curente se poate folosi verificarea de tip colocviu.<br />
Colocviul poate fi aplicat atât în lecţiile de fixare şi de sistematizare a cunoştinţelor<br />
din perioada de predare – învăţare cât şi în perioada specifică<br />
evaluării11. Colocviul se desfăşoară sub forma unei discuţii libere, profesorul<br />
având obligaţia de a crea o atmosferă destinsă, degajată de colaborare.<br />
La sfârşitul activităţii profesorul face aprecieri individuale, cât şi frontale<br />
(la adresa grupului), asupra modului de desfăşurare şi participare la<br />
colocviu.<br />
5. Evaluarea finală<br />
Se realizează la sfârşitul unei perioade de instruire în vederea estimării<br />
şi aprecierii gradului de acumulare a informaţiei primite pe parcursul unui<br />
semestru sau al unui an şcolar. De obicei se realizează prin examene, elevii<br />
percepând acest tip de evaluare ca fiind mult mai sever. Evaluarea finală în<br />
comparaţie cu evaluarea realizată pe parcurs este retrospectivă şi de sinteză.<br />
Evaluarea finală realizează unele funcţii specifice12:<br />
Funcţia de verificare care se manifestă ca o sinteză a secvenţelor educaţionale<br />
concretizate în cunoştinţe, competenţe, atitudini comportamentale;<br />
Funcţia de comunicare prin care randamentul activităţilor este subliniat<br />
atât în interiorul sistemului, elev, profesor, şcoală, cât şi în afara<br />
lui, părinţi, comunitate parohială, autorităţi, comunitate locală, instituţii<br />
centrale.<br />
181
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
6. Evaluarea <strong>format</strong>ivă (continuă)<br />
În ultimele decenii s-a recurs la unele reconsiderări esenţiale asupra<br />
evaluării. Procesul de evaluare a fost perceput nu doar din perspectiva<br />
funcţiilor sale de constatare, diagnoză şi prognoză, ci şi din perspectiva<br />
funcţiilor sale <strong>format</strong>ive, latura <strong>format</strong>ivă a evaluării sporind potenţialul<br />
ei de ameliorare a întregului proces de învăţământ, îndeosebi a secvenţelor<br />
de evaluare. Inovarea de substanţă pe care o aduce evaluarea <strong>format</strong>ivă se<br />
conturează în efectul său reglator pe care îl produce, te ajută să ştii unde<br />
te afli ca să ştii ce ai de făcut. Pentru religie acest tip de evaluare conduce la<br />
obiectivitate şi seriozitate în aprecierea şi constatarea stării morale şi duhovniceşti<br />
a tinerilor noştri. Fără să ţinem cont de această funcţie reglatorie<br />
a evaluării riscăm să fim lipsiţi de realism şi pragmatism în activităţile<br />
noastre didactice. Putem vorbi de modele, de virtuţi, la modul superlativ<br />
iar elevii să ne asculte cu bunăvoinţă, însă fără ca aceştia să fie interesaţi în<br />
a urma unele modele sau să experimenteze anumite virtuţi.<br />
Se cuvine să atenţionăm elevii că experienţa religiosă şi practicarea virtuţilor<br />
are incidente benefice atât pentru viaţa de aici cât şi pentru dobândirea<br />
Împărăţiei Cerurilor. Acest tip de evaluare poate fi extins dincolo<br />
de spaţiul şcolar în spaţiul eclesial. Conlucrarea preotului paroh cu<br />
profesorul de religie se impune atât în spaţiul şcolar cât şi în<br />
cel eclesial. Această cooperare facilitează observarea moralităţii elevilor<br />
atât în activităţile lor de zi cu zi la şcoală sau în alte situaţii cât şi după<br />
încheierea unui ciclu de studii.<br />
În zilele noastre mai mult ca oricând “Biserica este chemată să-şi exercite<br />
funcţia ei profetică, de a distinge ceea ce este adevărat de ceea ce este<br />
fals, ea trebuie să zică DA la tot ceea ce este în conformitate cu Împărăţia<br />
lui Dumnezeu, aşa cum aceasta s-a descoperit în viaţa lui Hristos şi să zică<br />
NU faţă de tot ceea ce degradează demnitatea şi libertatea omului”13.<br />
Teoreticienii învaţă că atunci când performanţele elevilor sunt evaluate,<br />
după fiecare lecţie profesorul obţine informaţii despre felul cum şi-a<br />
realizat obiectivele propuse şi totodată facilitează identificarea neajunsurilor<br />
şi a aspectelor critice. “Evaluarea <strong>format</strong>ivă se aplică atât cunoştinţelor<br />
sau abilităţilor dobândite în lecţia curentă cât şi achiziţiilor dobândite în<br />
lecţia precedentă”14. Pentru o mai bună imagine a evoluţiei elevilor într-o<br />
anumită perioadă de timp este recomandabilă întocmirea unui portofoliu<br />
de evaluare continuă.<br />
182
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
7. Evaluarea normativă (cumulativă sau sumativă)<br />
Evaluarea normativă se realizează la finalul unei etape de instruire, semestru,<br />
an şcolar, ciclu de studii în vederea obţinerii unui bilanţ al performanţelor<br />
elevilor pe o perioadă delimitată. Evaluarea realizată în acest<br />
mod nu însoţeşte procesul didactic în toate secvenţele sale. Ea facilitează<br />
o sondare în ceea ce îi priveşte pe elevi, disciplina predată şi profesorul<br />
care a predat-o.<br />
Evaluarea normativă are un caracter retrospectiv în raport cu activităţile<br />
de învăţare evaluate şi, drept urmare, nu oferă posibilitatea de corecţie<br />
imediată în scopul ameliorării şi perfecţionării procesului. Datele oferite<br />
de evaluarea normativă (sumativă) pot constitui probe în vederea ameliorării<br />
viitoare a strategiilor de predare. “Estimările finale pot să servească<br />
drept mijloc de diagnosticare şi să furnizeze informaţiile necesare care<br />
conduc în final la ameliorarea situaţiei învăţământului, prin înlăturarea<br />
unor neajunsuri şi corectarea erorilor. Dar aceste ameliorări nu mai folosesc<br />
elevilor care au parcurs perioada de instruire evaluată”15.<br />
Principala funcţie a evaluării normative este de a contribui la clasificarea<br />
elevilor. Planificarea probelor de evaluare sumativă necesită o abordare<br />
raţională a efortului, evitându-se supraîncărcarea elevilor. Un exemplu<br />
de evaluare normativă îl constituie examenul de bacalaureat. În cadrul<br />
concursurilor şcolare elevii îşi demonstrează competenţele printr-o confruntare<br />
concurenţială16, evaluarea normativă astfel realizată având un<br />
caracter pronunţat selectiv urmărindu-se ocuparea unui număr limitat de<br />
locuri. Dacă această evaluare se face la nivel gimnazial, itemii trebuie astfel<br />
formulaţi încât aceştia să nu solicite doar o simplă reproducere, ci în egală<br />
măsură să solicite angajarea gândirii şi creativităţii. La realizarea itemilor<br />
mai trebuie să observăm şi etapa psihogenetică în care se află elevii pentru<br />
care îi concepem, “elevii având o inteligenţă variabilă ce urmează stadiile<br />
de dezvoltare psihologică”17.<br />
Rezultatele estimate prin această strategie de evaluare necesită o raportare<br />
directă la obiectivele operaţionale, precum şi la cele instructiv – educative<br />
urmărite pe parcursul etapei de instruire evaluate18. La disciplina<br />
religie sunt rare cazurile în care apelăm la evaluarea normativă. Acestea<br />
se reduc la olimpiadele şi concursurile şcolare, precum şi la examenele de<br />
admitere la Seminariile Teologice. Totuşi, acest tip de evaluare la religie se<br />
va impune a fi utilizat dacă în legislaţia viitoare cu referire la organizarea<br />
183
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
şi susţinerea examenului de bacalaureat, religia va fi acceptată ca disciplină<br />
de bacalaureat, sub forma opţională.<br />
În urma unor sondări atât printre elevi cât şi printre părinţii acestora,<br />
religia este cerută ca disciplină de bacalaureat. Factorii responsabili din<br />
Ministerul Educaţiei şi Cercetării şi Tineretului, precum şi alţi specialişti<br />
în psihopedagogie şcolară, apreciază că acest lucru este fezabil cu condiţia<br />
ca religia să fie disciplină opţională de bacalaureat. Realizarea acestui deziderat<br />
ar constitui un feed-back asupra modului în care religia s-a impus<br />
ca disciplină şcolară atât pentru profesorii de religie cât şi pentru alţi parteneri<br />
ai actului educaţional: reprezentanţi ai Bisericii, cercetători în domeniul<br />
psihopedagogiei şcolare, pentru factorii de decizie din Ministerul<br />
Educaţiei şi Cercetării şi Tineretului.<br />
În cadrul evaluării normative se pot genera atitudini de nelinişte şi<br />
stres pentru elevi în funcţie de rezultatele şi aprecierile primite. Unele discipline,<br />
cum ar fi cele din aria curriculară matematică şi ştiinţe “se pretează<br />
la o evaluare mai obiectivă, pe când cele umaniste şi sociale predispun la<br />
aprecieri marcate de subiectivitatea profesorului.<br />
Efectele apar şi prin implicarea factorilor de personalitate atât cei care<br />
ţin de profesor cât şi cei care ţin de elevi”19. Chiar dacă prin orele de religie<br />
se pot acumula anumite cunoştinţe, deprinderi şi atitudini este foarte greu<br />
de evaluat concordanţa între normele elaborate şi pretinse de către profesor<br />
şi conduita elevilor. Mulţi elevi nu-şi exteriorizează sentimentele. În<br />
momentul în care se proiectează o evaluare normativă se cere o stabilire<br />
foarte clară a obiectivelor: ce evaluăm; pentru ce evaluăm şi cum evaluăm.<br />
Note:<br />
1 DRAGOMIR, M., BREAZ, M., BREAZ, D., PLEŞA, A., Mic Dicţionar de Management<br />
Educaţional, Hiperboreea, Cluj-Napoca 2001, p. 170<br />
2 CUCOŞ, C., Pedagogie, Polirom, Iaşi, 1996, p. 103<br />
3 ibid., p. 107<br />
4 idem<br />
5 IONESCU, M., Demersuri creative în predare şi învăţare, Presa Universitară Clujeană,<br />
Cluj Napoca 2000, p. 301<br />
6 BERGER, G., Omul modern şi educaţia sa, E.D.P. Bucureşti, 1973, p. 49<br />
7 ŞEBU, S, OPRIŞ, M, OPRIŞ, D, Metodica predării religiei, Reîntregirea, Alba Iulia, 2000,<br />
p. 186<br />
8 RADU, I. T, Evaluarea în procesul didactic, E.D.P. Bucureşti 2000, p. 141<br />
9 ROBINSON, A., Învăţarea în şcoală, E.D.P. Bucureşti, 1981<br />
10 ŞEBU S. şi coautorii, op. cit. p. 186<br />
184
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
11 DRAGOMIR, M, Managementul activităţii didactice, Eurodidact, Cluj-Napoca, 2002,<br />
p.124<br />
12 RADU, I. T., op. cit., p. 174-176<br />
13 BEL, V., Misiune, parohie, pastoraţie.,Renaşterea, Cluj-Napoca, 2002, p. 13<br />
14 ALBULESCU, I., ALBULESCU, M., Strategii de predare şi învăţare a disciplinelor socioumane,<br />
Napoca Star, Cluj-Napoca 2000, p. 142<br />
15 RADU, I. T, Teorie şi practică în evaluarea efi cienţei învăţământului, E.D.P. Bucureşti,<br />
1981, p. 66<br />
16 ALBULESCU, I., ALBULESCU, M., op. cit., p. 145<br />
17 ROMAN, D., La Didactique du français, langue étrangère, Umbria, Baia Mare, 1994, p. 37<br />
18 IONESCU, M., op. cit., p. 309<br />
19 CUCOŞ, C., Educaţia religioasă. Repere teoretice şi metodice, Polirom, Iaşi, 1999, p. 248<br />
185
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
EDUCAŢIA TINERILOR<br />
ÎN BISERICĂ<br />
186<br />
Pr. Georgian Bogdan Tudor<br />
Biserica, încă de la început, a manifestat o grijă deosebită pentru<br />
învăţarea oamenilor, mai ales a tinerilor şi a copiilor. Îndatorirea<br />
de a învăţa ţine de fiinţa Bisericii, fiind o poruncă pe care<br />
Însuşi Mântuitorul Hristos o dă Apostolilor Săi. El le spune: ,,mergând,<br />
învăţaţi toate neamurile, botezându-le în numele Tatălui şi al Fiului şi al<br />
Sfântului Duh, învăţându-le să păzească toate câte v-am poruncit vouă, şi<br />
iată Eu sunt cu voi în toate zilele, până la sfârşitul veacului. Amin” (Mt. 28,<br />
19-20). Apostolii, în lucrarea lor de a propovădui cuvântul lui Dumnezeu,<br />
nu fac diferenţe între tineri şi cei mai în vârstă, ci tuturor le binevestesc,<br />
arătându-le calea pe care trebuie să o urmeze. Hristos a spus : ,,Lăsaţi copiii<br />
şi nu-i opriţi să vină la Mine, că a unora ca aceştia este Împărăţia cerurilor.”(<br />
Mt. 19,14). Prezenţa copiilor şi a tinerilor în comunitate le aminteşte<br />
celor mai în vârstă măsura curăţiei şi a purităţi la care ei trebuie să<br />
ajungă. Teologul vlăscean Nichifor Crainic spunea: ,,Candoarea copilăriei<br />
se întâlneşte pe acelaşi plan înalt cu sfinţenia. Lupta sfântului este aceea<br />
de a menţine nivelul iniţial de candoare. Precum valurile mării macină pe<br />
nesimţite ţărmul de piatră, tot astfel valurile vieţii nimicesc cu timpul blocul<br />
de candoare al copilăriei.”<br />
Este foarte important, ca încă de la început, să observăm care este sensul<br />
şi scopul educaţiei creştine, pentru acest lucru vom reaminti cuvintele<br />
Mântuitorului din convorbirea cu tânărul bogat. Hristos, după ce îi<br />
recomandă poruncile Legii Vechi, îi spune tânărului:,, Dacă voieşti să fii<br />
desăvârşit, du-te, vinde averea ta, dă-o săracilor şi vei avea comoară în<br />
cer; după aceea, vino şi urmează-Mi”.(Mt. 19,21). Din acest răspuns putem<br />
vedea că învăţătura creştină îl pregăteşte pe om pentru o viaţă trăită
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
în curăţie, ascultare şi demnitate, dar deasupra acestora principalul ei ţel<br />
este Împărăţia Cerurilor, care înseamnă comuniunea cu Dumnezeu pentru<br />
veşnicie.<br />
Având în vedere acest scop, Biserica a acordat mereu învăţătura sa oamenilor<br />
numai în legătură cu primirea harului Sfântului Duh în Sfintele<br />
Taine, astfel, învăţătura nu este doar o cunoaştere seacă, ci este o invăţătură<br />
vie, care îl pregăteşte pe om pentru întâlnirea cu Dumnezeu. De aceea,<br />
în vechime exista instituţia catehumenatului, cei care doreau să primească<br />
Taina Sfântului Botez, primeau învăţătura de la un catehet, care era de<br />
obicei cleric. După ce botezul pruncilor s-a generalizat aceasta instituţie a<br />
catehumenatului a dispărut, iar rolul învăţăturii noului creştin a revenit<br />
naşului şi a familiei. Această ultimă precizare este deosebit de importantă,<br />
pentru că arată rolul deosebit pe care îl are familia în educaţia copiilor şi a<br />
tinerilor, iar pentru ca aceasta să fie rodnică trebuie să existe o relaţie vie<br />
între Biserică, părinţi şi copii.<br />
Educaţia copiilor în Biserică se face încă de la vârste fragede, pentru că<br />
participând încă de mici la viaţa Bisericii, ei primesc harul Sfântului Duh,<br />
har ce îi întăreşte în faţa isipitelor, îi ridică la grade tot mai înalte de înţelegere<br />
şi cunoaştere, atâta timp cât există o conlucrare şi o deschidere a lor<br />
faţă de Dumnezeu.<br />
Educaţia tinerilor în viziunea Sfinţilor Părinţi<br />
Sfinţii Părinţi au fost preocupaţi şi ei de modul în care creştinii pot spori<br />
duhovniceşte şi mai ales de felul în care aceştia se pot apropia mai uşor<br />
de Dumnezeu, pentru a deveni cetăţenii ai Împărăţiei cerurilor. Ei au recomandat<br />
oamenilor practicarea binelui şi a virtuţilor de la vârstele cele<br />
mai mici, pentru a nu lăsa loc răului să-şi facă loc în sufletul lor. Dar marii<br />
dascăli ai creştinătăţii s-au preocupat şi de modul în care învăţătura creştină<br />
interacţionează cu educaţia laică, cu filozofia şi cu ideile gânditorilor<br />
din toate timpurile. Vom prezenta în cele ce urmează care este viziunea a<br />
doi mari dascăli ai creştinătăţii faţă de educaţia religioasă.<br />
Sfântul Ioan Gură de Aur vorbeşte în Omilia despre creşterea copiilor<br />
despre rolul esenţial al familiei în educarea copiilor, el atrage atenţia<br />
asupra riscului pe care şi-l asumă un părinte, atunci când sădeşte în sufletul<br />
unui copil patima pentru lucrurile materiale, Sfântul Ioan Hrisostom<br />
spune: ,,îndată ce s-a născut un copil, tatăl nu-şi dă toată silinţa ca sa-i<br />
187
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
orânduiască viaţa şi să-i formeze caracterul, ci ca să-l împodobească şi să-l<br />
îmbrace cu haine luxoase, cusute cu fire de aur. Pentru ce îl înveţi cu ele pe<br />
copil, care n-a gustat din această nebunie? Copilul n-are nevoie de aur, ci<br />
de un bun şi priceput pedagog care sa-l formeze.” 1 Prin acest cuvânt Sfântul<br />
Părinte subliniază că în educaţia copiilor trebuie mult discernământ<br />
duhovnicesc şi mai ales o viaţă în duhul Bisericii.<br />
Sfântul Ioan Gură de Aur îi îndeamnă pe părinţi să crească ,,un atlet<br />
pentru Hristos” şi să educe mai întâi sufletele copiilor lor, pentru că această<br />
educarea a sufletelor este mai importantă decât cea pentru cunoaşterea<br />
unei discipline. ,,Creşte un atlet pentru Hristos! Învaţă-ţi copilul din prima<br />
vârstă să trăiască cu evlavie în lume! Dacă vei întipări în sufletul lui încă<br />
fraged învăţăturile cele bune, nimeni nu va putea să i le desprindă; ele se<br />
întăresc ca şi sigiliul aplicat pe ceară.” 2<br />
Educaţia creştină are în vedere omul în întregul său, ea nu se adresează<br />
doar intelectului, ci adâncului de taină al sufletului. Sfântul Ioan Gură de<br />
Aur aseamănă sufletul copilului cu un oraş nou zidit, iar ca în orice oraş,<br />
trebuie să existe legi pentru o bună vieţuire în el. Sfântul Ioan Gură de Aur<br />
recomandă fermitatea în împlinirea acestor legi de către copil, iar în cazul<br />
nerespectării lor, copilul să ştie că există o pedeapsă, pe care o poate primi,<br />
dar să fie tratat cu blândeţe şi să nu se folosească pedepse corporale. ,,Tatăl<br />
este stăpân: să fie aspru şi ameninţător când sunt călcate legile, dar dulce<br />
şi prietenos când legile sunt îndeplinite, dăruind copilului multe răsplătiri.<br />
Tot astfel guvernează şi Dumnezeu lumea: prin frica de iad şi prin făgăduinţa<br />
Împărăţiei. Aşa să ne purtăm şi noi cu fiii noştri.” 3<br />
Sfântul Vasile cel Mare, Arhiepiscopul Cezareei Capadociei, cel care a<br />
adus un aport considerabil în aproape toate domeniile teologiei, ,,a oferit<br />
creştinilor şi o călăuză competentă în ceea ce priveşte atitudinea unui creştin<br />
faţă de cultura şi filozofia antică” 4 . Omilia a –XXII – a către tineri oferă<br />
un astfel de model, această omilie a fost şi încă este actuală, mai ales în<br />
contextul societăţii noastre dominate de interdisciplinaritate.<br />
În Omilia sa, Sfântul Vasile cel Mare, avertizează încă de la început pe<br />
tineri asupra riscurilor pe care le pot întâmpina dacă citesc fără alegere ce<br />
le cade în mână. El recomandă că studiul să se facă în funcţie de criteriul<br />
cel mai sigur, şi anume dobândirea vieţii veşnie, mântuirea. Arhiepiscopul<br />
Cezareei Capadociei nu interzice cărţile care nu au un conţinut creştin, dar<br />
recomanda ca acestea să fie citite cu discernământ, criteriul fiind aşa cum<br />
188
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
am spus, mântuirea. El spune:,, primind de la ei tot ce este folositor, să ştiţi<br />
şi ceea ce trebuie să treceţi cu vederea.” 5<br />
După Sfântul Vasile cel Mare, cunoaşterea culturii umane este absolut<br />
obligatorie. ,,În sprijinul acestei păreri aminteşte pe Moise, care s-a apropiat<br />
de Dumnezeu după ce a cunoscut ştiinţa Egiptului şi pe proorocul<br />
Daniel care a cunoscut mai întâi înţelepciunea caldeilor şi după aceea pe<br />
Dumnezeu. În aceste scrieri trebuie operată o selecţie pe baza contribuţiei<br />
pe care o aduc la promovarea moralităţii. Vom primi, spune el, acele părţi<br />
ale scrierilor lor în care laudă virtutea şi combat stricăciunea...Trebuie să<br />
ne împărtăşim şi noi din scrieri în felul albinelor. Ele nu se apropie în acelaşi<br />
chip de orice floare, nici nu încearcă să ia tot din cele pe care au zburat,<br />
ci, luând numai atât cât le este de folos pentru lucrul lor, lasă la o parte ce<br />
rămâne. După cum, atunci când culegem flori de trandafiri, ne ferim de<br />
spini, tot aşa, adunând tot ceea ce este de folos din aceste scrieri, ne vom<br />
feri de ceea ce aduce stricăciune.” 6<br />
Tinerii şi Biserica în societatea contemporană<br />
În societatea noastră ,,tineretul este supus unui număr extrem de mare<br />
şi diversificat de chemări, structurate, în linii mari, în două categorii. Pe de<br />
o parte, vocea lumii secularizate, în viziunea căreia Biserica nu poate avea<br />
cuvânt în cetate, ci doar în viaţa particulară, se face auzită în tot ceasul prin<br />
căi din ce în ce mai sofisticate. Această voce este dublată, sau mai bine zis<br />
– constituie izvorul a tot mai multe feluri de tentaţii prin care tânărul este<br />
cuprins în vraja unei pseudo-libertăţi care se transformă, în scurt timp, în<br />
lanţurile celei mai aprige sclavii. Glasul Bisericii, pe de altă parte, răsună<br />
cu insistenţă la poarta vieţii tinerilor români actualmente. Starea actuală<br />
şi calea de perspectivă ale societăţii româneşti actuale permit ca cele două<br />
feluri de chemări să poată fi auzite, înţelese, admirate, urmate de tânărul<br />
contemporan.” 7<br />
Grija Bisericii se îndreaptă acum, ca întotdeauna, asupra apropierii tinerilor<br />
de Hristosul Bisericii, având în vedere modul în care îi poate feri<br />
pe aceştia de curentele de gândire ce pot otrăvi sufletele lor. Lipsa de orientare<br />
autentică a făcut ca educaţia să aibă de suferit, chiar Preafericitul<br />
Părinte Patriarh Daniel atrăgea atenţia asupra acestui fapt: ,,În contextul<br />
rezultatelor deosebit de slabe înregistrate la examenul de bacalaureat din<br />
ultimii doi ani, cu o medie de promovabilitate de sub 50%, este necesară o<br />
189
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Participanţii la Simpozionul dedicat Anului omagial al Sf. Botez şi al<br />
Sf. Cununii în biserica „Buna Vestire” din Giurgiu - 5 mai, 2011<br />
190
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Manifestări religioase dedicate Zilei Internaţionale a Copilului<br />
- 1 iunie, 2011<br />
191
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
analiză sinceră şi lucidă a sistemului de învăţământ din ţara noastră. Cauzele<br />
eşecului din şcoala românească sunt multiple, iar unele dintre acestea<br />
au fost şi vor mai fi analizate de specialiştii din diverse instituţii abilitate,<br />
în special inconsecvenţa şi instabilitatea sistemului educaţional. La acestea<br />
se mai adaugă şi criza spirituală şi morală din societatea românească.<br />
Se pare că acumularea de valori intelectuale este tot mai mult înlocuită cu<br />
acumularea de bunuri materiale, încât astăzi nu mai valorează mult o cultură<br />
aleasă, ci doar o avere frumoasă.” 8<br />
Pentru a rezolva aceste probleme, Biserica recomandă ca tinerii să aibă<br />
o viaţă legată cât mai mult de parohie – văzută ca o comunitate liturgică,<br />
pentru că acesta este locul cel mai potrivi în care tinerii pot găsi adevărata<br />
viaţă creştină. Cultura creştină, având ca ţintă îndumnezeirea omului,<br />
cultivă simţul frăţietăţii şi al comuniunii, devenind astfel mediul cel mai<br />
bun pentru o educaţie autentică. Pentru a dobândit rezultate notabile, în<br />
parohie, trebuie să se creeze, în primul rând, un climat de încredere faţă<br />
de preotul paroh şi membrii mai mari ai comunităţii, aceasta este ,,condiţia<br />
de bază pentru dialogul creator cu generaţiile noastre mai tinere. Din<br />
priorităţile parohiei fac parte: centrele pentru tineret, centrele catehetice,<br />
întâlnirile speciale cu tinerii şi cu asociaţii de tineri. Înfiinţarea unui<br />
,,grup de caritate” care să se ocupe mai ales de copiii care trăiesc atâtea<br />
traume psihice din cauza disoluţiei familiilor lor sau a condiţiilor mizerabile<br />
de existenţă. E indicată şi mobilizarea unor specialişti în problemele<br />
tineretului (psihologic, pedagogi). Şi aici - în principal aici – e necesar să<br />
fie mobilizaţi de inima iubitoare a preotului paroh toţi oamenii potriviţi<br />
şi mijloacele corespunzătoare. Astfel îşi găseşte aplicarea în viaţa noastră<br />
cuvântul din Liturghia Sfântului Vasile cel Mare: ,,Doamne...pe prunci îi<br />
creşte, tineretul îl călăuzeşte”. Dumnezeu însă – nu trebuie să uităm asta<br />
– ne face marea cinste să lucrăm cu propriile noastre mâini, de la Taine<br />
până la filantropie” 9<br />
Note<br />
1 Sfântul Ioan Gură de Aur, Despre feciorie, apologia vieţii monahale, despre creşterea<br />
copiilor, EIBMBOR, Bucureşti, 2007, p.399.<br />
2 Ibidem, p. 400.<br />
3 Sfântul Ioan Gură de Aur, Despre feciorie...,p.418.<br />
4 Sfântul Vasile cel Mare – inchinarea la 1630 de ani, ed.II, Ed. Basilica, Bucureşti, 2009, p.<br />
443.<br />
5 Sfântul Vasile cel Mare, Scrieri parte I, în PSB, vol. 17, EIBMBOR, Bucureşti, 1986, p. 567.<br />
6 Sfântul Vasile cel Mare – inchinarea la 1630 de ani...pp.447-478.<br />
192
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
7 Centrul de formare şi consiliere ,,Sfinţii Arhangheli Mihail şi Gavriil”, Tinerii şi Biserica în<br />
zilele noastre, Ed. Mitropoliei Olteniei, Craiova, 2007, pp. 8-9.<br />
8 PF Daniel, Mesaj de binecuvântare adresat elevilor, părinţilor şi profesorilor, cu ocazia<br />
începerii anului şcolar <strong>2012</strong>-2013, 17 septembrie <strong>2012</strong>, în Ziarul Lumina, p. 2.<br />
9 Gheorghe D. Metallinos, Parohia -Hristos în mijlocul nostru, Ed. Deisis, Sibiu, 2004, p.129.<br />
193
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Educaţia religioasă în şcoală<br />
194<br />
Prof. Daniel Necula<br />
“Cu cei slabi m-am făcut slab, ca pe cei slabi să-i dobândesc; tuturor toate<br />
m-am făcut, ca, în orice chip, să mântuiesc pe unii.“ ( I Corinteni 9, 22)<br />
Educaţia tinerei generaţii trebuie să respecte reperele spirituale<br />
şi morale majore ale societăţii, priorităţile pe termen lung şi<br />
valorile perene, cu valenţe educaţionale recunoscute, ţinând<br />
seama de ceea ce este esenţial în tradiţia românească europeană şi în dimensiunea<br />
spirituală a educaţiei tinerilor din ţara noastră.<br />
Libertatea este un dar divin şi un drept al omului, iar accesul la educaţia<br />
religioasă trebuie asigurat, în mod liber, cu sprijinul comunităţilor locale,<br />
respectându-se dorinţa şi dreptul copiilor şi al părinţilor acestora.<br />
Educaţia religioasă corespunde principiilor şi obiectivelor psiho-pedagogice,<br />
având în vedere mai ales rolul <strong>format</strong>iv al orelor de Religie.<br />
Dreptul de a studia Religia în şcoală, câştigat prin jertfă şi rugăciune,<br />
în anul providenţial 1989, este garantat prin Constituţia României (art.<br />
32. (7)) şi prin Legea 489/2006, privind libertatea religioasă şi regimul<br />
general al cultelor (art. 32. (1)). Acest drept fundamental trebuie respectat<br />
şi pentru că promovează identitatea culturală, morală şi spirituală a cetăţenilor<br />
ţării noastre.<br />
Educaţia religioasă reprezintă un factor de stabilitate, de dialog, de respect<br />
reciproc şi de convieţuire armonioasă în societatea românească, contribuind<br />
astfel la reducerea efectelor negative ale crizei contemporane de<br />
identitate şi de orientare şi oferind modele viabile şi sfinte pentru viaţa<br />
umană.<br />
Orele de Religie sunt necesare formării tinerilor, oferindu-le - la o<br />
vârstă a căutărilor şi întrebărilor - valori permanente pentru formarea
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
caracterului şi personalităţii lor. Disciplina Religie trebuie păstrată în planurile<br />
cadru ale învăţământului liceal, ca parte a trunchiului comun, aşa<br />
cum au solicitat foarte mulţi profesori, părinţi, elevi sau parteneri sociali,<br />
în cadrul campaniei organizate de Patriarhia Română, sub genericul: „Nu<br />
vrem liceu fără Dumnezeu!”.<br />
Educaţia religioasă constituie un aspect important al spectrului misiunii<br />
Bisericii în lume. Activitatea învăţătorească a Bisericii a fost rânduită de<br />
Însuşi Mântuitorul Hristos, pentru ca oamenii să cunoască voia Lui şi să o<br />
împlinească. Prin demersul educaţional din cadrul orelor de religie, Biserica<br />
vine în ajutorul societăţii în ansamblul ei, promovând dragostea, prietenia,<br />
pacea, înţelegerea, întrajutorarea şi cooperarea între semeni, toate<br />
acestea constituind principiile de bază ale credinţei creştine. Evenimentele<br />
petrecute în România după anul 1990 au adus mari transformări şi reforme<br />
sociale, culturale şi politice.<br />
Prezenţa Religiei în planurile cadru ale ţărilor din Uniunea Europeană<br />
este o realitate, o tradiţie chiar. În faţa noilor provocări ale lumii moderne,<br />
în special a terorismului şi a extremismului religios, determinat în special<br />
de interferenţele dintre populaţii cu religii şi culturi diferite, sistemele<br />
educative europene pregătesc abordări noi, cu un rol sporit al religiei, care<br />
să conducă la realizarea unor raporturi sociale favorabile, inclusiv prin valorificarea<br />
potenţialului <strong>format</strong>iv-educativ al religiei în general, şi al celei<br />
creştine, în special.<br />
Este binecunoscut faptul că identitatea naţională şi valorile pe care le<br />
respectă şi le promovează în lume poporul nostru au izvoare creştine. O<br />
educaţie religioasă nu este doar un demers religios, social şi cultural, ci este<br />
şi o cale pentru formarea unor reprezentări corecte şi temeinice privind<br />
cultura naţională şi universală, privind stimularea dialogului intercultural<br />
din perspectiva libertăţii şi egalităţii între semeni, pe care le propune, la<br />
modul cel mai înalt, religia creştină, educarea în spiritul respectării drepturilor<br />
şi libertăţilor fundamentale ale omului, al demnităţii şi al toleranţei,<br />
pentru cultivarea sensibilităţii faţă de problematica umană, faţă de valorile<br />
moral-civice, faţă de arte şi al respectului faţă de natura şi de mediul<br />
înconjurător.<br />
Educaţia religioasă reprezintă şi un mijloc de cunoaştere a trecutului istoric<br />
şi a valorilor culturale produse de Creştinism vreme de două milenii.<br />
O înţelegere superioară a Religiei, a capacităţii sale <strong>format</strong>ive excepţionale<br />
195
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
prin valorile pe care le promovează poate contribui în mod decisiv la atingerea<br />
finalităţilor pe care societatea românească şi le propune.<br />
Şcoala românească trebuie să ofere elevilor posibilitatea de a alege în<br />
cunoştinţă de cauză valorile promovate de educaţia religioasă, în urma<br />
prezentării corespunzătoare a acestora în cadrul şcolar. Prin eliminarea<br />
Religiei din învăţământul de stat se încalcă principiul nediscriminării, întrucât<br />
elevii sunt privaţi de o informare şi de o formare din perspective<br />
multiple (inclusiv din punct de vedere religios), pe baza eticii educaţionale.<br />
În acest sens, considerăm că interesul constant al ultimilor ani pentru<br />
domeniul educaţiei religioase, atât în plan internaţional, materializat prin<br />
derularea de proiecte europene de mare anvergură, centrate pe studiul domeniului,<br />
precum şi în plan naţional, concretizat prin apariţia, în ultima<br />
perioadă, de multiple lucrări privind educaţia religioasă, didactica religiei,<br />
precum şi de lucrări privind cercetarea pedagogică în domeniul educaţiei<br />
religioase, elaborate de către cadre didactice universitare din domeniile<br />
pedagogiei şi teologiei, este de natură să contribuie nu numai la fundamentarea<br />
educaţiei religioase, ci şi la dezvoltarea sistemului educaţional<br />
românesc, în ansamblul său.<br />
FOAIA DE PARCURS<br />
OBIECTIVE SPECIFICE PROCESULUI DE PREDARE-<br />
ÎNVĂŢARE-EVALUARE LA DISCIPLINA RELIGIE<br />
1. Evaluarea cu scop de orientare şi optimizare a învăţării<br />
Evaluarea constituie un proces fundamental prin care se realizează orientarea<br />
şi optimizarea învăţării, inclusiv la disciplina Religie. Precizia şi<br />
eficienţa evaluării sunt strâns legate de formularea competenţelor şi de<br />
desfăşurarea demersurilor de instruire, dar sunt influenţate şi de specificul<br />
acestui domeniu de cunoaştere. Pornind de la aceste premise, probele de<br />
evaluare trebuie selectate şi elaborate în funcţie de gradul de complexitate<br />
al competenţelor formulate, precum şi în funcţie de rezultatele aşteptate<br />
ale procesului educaţional (cunoştinţe, atitudini, deprinderi sau capacităţi<br />
intelectuale, comportamente).<br />
Ca urmare, pentru disciplina Religie trebuie avute în vedere următoarele<br />
obiective specifice:<br />
196
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
1. Depăşirea limitelor evaluării de tip tradiţional, prin deplasarea accentului<br />
de la funcţia de control şi diagnoză către funcţia de prognoză privind<br />
cunoaşterea şi evoluţia spirituală personală a elevilor, precum şi către<br />
funcţia motivaţională;<br />
2. elaborarea itemilor şi a probelor de evaluare, prin respectarea validităţii,<br />
acestea oferind diagnoză, prognoză şi feed-back, pentru elevi şi<br />
pentru profesor deopotrivă;<br />
3. adaptarea evaluării la specificul clasei: particularităţile psihologice<br />
şi de vârstă ale elevilor, nivelul de cunoaştere în domeniul religiei, experienţele<br />
elevilor relevante pentru domeniul religiei, dobândite în contexte<br />
nonformale şi informale de educaţie;<br />
4. centrarea evaluării pe competenţele generale definite pentru disciplina<br />
de studiu Religie la fiecare nivel de învăţământ şi respectiv, pe competenţele<br />
specifice din programa şcolară a fiecărei clase;<br />
5. valorificarea feed-back-ului din partea elevilor cu privire la probele<br />
de evaluare: discutarea cu elevii a structurii probelor de evaluare scrisă, a<br />
referatelor, a portofoliilor etc., precum şi a conţinutului acestora în momentul<br />
susţinerii;<br />
6. obligativitatea realizării de evaluări predictive la nivelul fiecărei<br />
clase (cu accent nu numai pe cunoştinţe, ci şi pe atitudini şi comportamente<br />
asumate relevante pentru domeniu) şi transformarea acestui test<br />
iniţial într-un instrument care să fundamenteze selectarea didactică, pentru<br />
a remedia deficienţele, pentru a a asigura progresul şcolar şi a stimula<br />
performanţa în rândul elevilor, precum şi pentru a răspunde nevoilor şi<br />
intereselor de cunoaştere ale elevilor;<br />
7. realizarea unei analize asupra rezultatelor testelor predictive la disciplina<br />
Religie, precum şi a unei analize comparative între rezultatele la<br />
aceste teste la clasele de acelaşi nivel;<br />
8. utilizarea mai multor tipuri de evaluare în vederea stabilirii notei:<br />
probe de control aplicate, observaţie directă a atitudinilor şi comportamentelor,<br />
precum şi evaluare de tip longitudinal (pentru urmărirea<br />
progresului individual al fiecărui elev la nivel de cunoaştere, atitudini şi<br />
comportamente);<br />
9. valorificarea feed-back-ului din partea elevilor cu privire la rezultatele<br />
obţinute de aceştia, prin oferirea de explicaţii cu privire la notele acordate<br />
şi de consiliere pentru activitatea de învăţare în viitor;<br />
197
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Sfinţirea bisericii Parohiei Zboiu, Protopopiatul Hereşti, de către<br />
Întâistătătorul Eparhiei <strong>Giurgiului</strong> – 13 iunie 2011<br />
198
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
10. valorificarea autoevaluării cadrului didactic (capacitatea de a raporta<br />
propriul comportament în clasă la exigenţele unui stil didactic elevat,<br />
adaptat specificului clasei de elevi şi specificului disciplinei de studiu<br />
Religie);<br />
11. eficientizarea procesului de evaluare prin creşterea gradului de<br />
obiectivitate în apreciere, pentru evitarea supranotării.<br />
II. Îmbunătăţirea competenţelor de lectură la liceu la<br />
disciplina RELIGIE<br />
1. obligativitatea utilizării la clasă a lecturii teologice, religioase şi laice<br />
pe teme de religie sau pe teme interdisciplinare, în funcţie de competenţele<br />
specifice ale fiecărei clase, fie pentru autentificarea informaţiilor, fie<br />
pentru prezentarea evenimentelelor prin abordarea multiperspectivităţii;<br />
2. utilizarea lecturii teologice, religioase şi laice pe teme de religie<br />
pentru înţelegerea termenilor specifici şi pentru realizarea unei perspective<br />
globale asupra problemelor vizate de programele şcolare;<br />
3. utilizarea lecturii teologice, religioase şi laice pe teme de religie,<br />
pentru elaborarea de argumente sau contraargumente cu privire la diferite<br />
aspecte relevante pentru domeniul religie.<br />
III. Portofoliul profesorului de Religie<br />
Portofoliul profesorului de Religie trebuie să cuprindă următoarele<br />
documente:<br />
• decizia de numire (titularizare, suplinire) (în copie);<br />
• fişa postului;<br />
• Curriculum Vitae;<br />
• încadrare (clase, orar, inclusiv programul suplimentar, dacă este<br />
cazul);<br />
• documente curriculare (programe şcolare în uz, metodologii, regulamente,<br />
ghiduri metodologice de aplicare a programelor şcolare; precizări<br />
metodologice cu privire la predarea specialităţii; programe examene naţionale;<br />
programe şcolare pentru discipline opţionale noi relevante pentru<br />
domeniul Religie; lista manualelor folosite la clasă);<br />
• planificarea calendaristică (semestrială şi anuală); proiectarea unităţilor<br />
didactice;<br />
199
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
• proiectarea pregătirii suplimentare a elevilor capabili de<br />
performanţă;<br />
• proiectarea pregătirii elevilor ce prezintă dificultăţi în învăţare sau<br />
probleme de comportament, care necesită sprijin din partea profesorului<br />
de Religie;<br />
• instrumente de lucru şi de evaluare (teste sumative, predictive şi<br />
altele); rezultatele evaluării predictive; rezultatele evaluărilor periodice;<br />
• cursuri opţionale relevante pentru domeniul Religie – suport de<br />
curs, materiale auxiliare;<br />
• lista mijloacelor didactice în dotare;<br />
• evidenţa elevilor înscrişi la examenele naţionale – Bacalaureat;<br />
• documente privind calitatea de mentor, <strong>format</strong>or local/ judeţean/<br />
naţional; coordonator cerc pedagogic/ metodist/ membru în consiliu consultativ<br />
al I.S.J./I.S.M.B.; îndrumător reviste şcolare/membru în colectivul<br />
de redacţie al revistelor de specialitate; evaluator manuale; membru<br />
în comisii ştiinţifice; membru sau colaborator cu alte organizaţii relevante<br />
pentru domeniul educaţiei (ONG-uri, asociaţii etc.);<br />
• calificativul acordat de către C.A. al unităţii şcolare (copie).<br />
Conlucrarea dintre profesorul de Religie şi preot, de preferinţă,<br />
cu cel în al cărui sector pastoral-misionar se află instituţia de învăţământ<br />
în care predă sau cu cel ce are în grijă sectorul educativ din cadrul<br />
episcopiei, poate îmbrăca mai multe aspecte, toate pornind de la caracterul<br />
<strong>format</strong>iv al orelor de Religie. Dorinţa de colaborare trebuie sa fie reciprocă<br />
şi să vizeze dezvoltarea armonioasă a sufletelor elevilor.<br />
Mijloacele de colaborare sunt multiple. Unul dintre acestea îl constituie<br />
participarea profesorului de Religie, împreună cu elevii, la sfintele slujbe<br />
oficiate în biserică. În acest fel, pe de o parte, elevii iau contact direct cu<br />
viaţa liturgică a Bisericii, experimentează pe viu ceea ce învaţă doar teoretic<br />
în cadrul orelor de la şcoală. Prezenţa elevilor în sfântul locaş este,<br />
din această perspectivă, cea mai potrivită modalitate de a îmbina teoria cu<br />
practica (unul dintre principiile didacticii, de altfel), dar şi de a-l respecta<br />
pe cel eclesiologic . În egală măsură, prin această participare, elevilor li se<br />
poate dezvolta, în timp, un ataşament faţă de comunitatea respectivă, dar<br />
vor şi integra mai bine în structura lor comportamentală atitudinea pe care<br />
trebuie să o aibă în sfântul locaş, indiferent dacă se săvârşeşte sau nu vreo<br />
slujbă. Prezenţa în biserică nu trebuie legată însă neapărat de desfăşurarea<br />
200
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
slujbelor. Se pot prezenta diverse teme, obiecte de cult, veşminte liturgice,<br />
arhitectură. La astfel de activităţi se poate utiliza predarea în echipă, împreună<br />
cu preotul. În niciun caz însă, nu este recomandabil ca profesorul<br />
de Religie să îi oblige pe elevi să participe la sfintele slujbe.<br />
O altă modalitate de colaborare între profesorul de Religie si preot o<br />
poate constitui prezenţa celui din urmă pentru a participa la ore, fie ca invitat<br />
ce girează spusele profesorului, fie ca „actor” al scenariului didactic.<br />
În ipostaza de colaborator al profesorului, implicat în actul didactic, preotul<br />
va putea întări si completa profesorul de Religie, astfel încât elevii să<br />
înţeleagă şi mai bine cele învăţate. Răspunzând fie la întrebările elevilor,<br />
fie la cele ale profesorului, preotul ca partener de dialog al profesorului de<br />
Religie, va putea contribui la zidirea sufletească a elevilor.<br />
O altă modalitate de colaborare poate fi iniţierea comună de activităţi<br />
extraşcolare cum ar fi pelerinajele, acţiuni caritabile, procesiuni, seri duhovniceşti<br />
şi alte activităţi ce au ca scop aplicarea practică a învăţăturilor<br />
creştine.<br />
Pe de altă parte, profesorul se poate implica si el în activitatea pastoral-misionară<br />
a preotului, susţinând-o. Una din activităţile pe care le poate<br />
susţine cel mai bine este pregătirea catehetică a enoriaşilor. Profesorul<br />
devine – din această perspectivă – un susţinător al preotului în parohie.<br />
Relaţia dintre preot şi profesorul de religie trebuie să fie una sinergică<br />
motivată de dorinţa comună a celor doi de a oferi o alternativă la lumea<br />
secularizată şi secularizantă.<br />
În lipsa unui cadru didactic calificat pentru disciplina Religie la instituţia<br />
de învăţământ din sectorul pastoral-misionar, unde preotul îşi desfăşoară<br />
activitatea, acesta are datoria morală să se ocupe de educaţia religioasă<br />
a elevilor fiind încadrat ca profesor asociat .<br />
Ca urmare firească a scăderii natalităţii şi a migraţiei spre mediul urban<br />
sau în străinătate, multe şcoli au fost închise prin comasare ,situaţii<br />
similare s-au semnalat şi în alte state occidentale , Patriarhia Română în<br />
colaborare cu Ministerul Educaţiei, Cercetării, Tineretului şi Sportului şi<br />
Ministerul Administraţiei şi Internelor au încheiat, în aprilie anul <strong>2012</strong>, la<br />
Palatul Patriarhiei, un protocol de colaborare pentru utilizarea şcolilor închise<br />
prin comasare, în interesul elevilor. Protocolul a fost semnat de Preafericitul<br />
Părinte Daniel, Patriarhul Bisericii Ortodoxe Române, Ministrul<br />
Educaţiei, şi Ministrul Administraţiei şi Internelor.<br />
201
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Protocolul, încheiat pe o perioadă de 3 ani, cu posibilitate de prelungire,<br />
are în vedere “conservarea şi folosirea de către copii a şcolilor dezafectate,<br />
prin activităţi educative şi recreative după orele de şcoală sau în vacanţe,<br />
prin implicarea preoţilor, cadrelor didactice, a Consiliilor locale şi a<br />
primarilor din localităţile respective.”<br />
Potrivit aceluiaşi document, obiectivul general al protocolului îl reprezintă<br />
formarea tinerilor în spiritul valorilor creştine, promovarea culturii<br />
naţionale şi universale şi stimularea dialogului intercultural şi interconfesional.<br />
Scopul protocolului îl constituie “educaţia tinerilor în spiritul demnităţii,<br />
înţelegerii şi respectării drepturilor şi libertăţilor fundamentale ale<br />
omului, formarea deprinderilor şi atitudinilor socio-morale şi spirituale,<br />
dezvoltarea unor comportamente şi atitudini pozitive ale elevilor faţă de<br />
şcoală şi faţă de semeni, dezvoltarea conştiinţei comunitar-ecleziale, cultivarea<br />
valorilor solidarităţii şi comuniunii”.<br />
EFECTELE VIZIONĂRII EXCESIVE A<br />
TELEVIZORULUI ŞI A JOCULUI PE CALCULATOR<br />
IMPLICAŢII PSIHOLOGICE ŞI PERSPECTIVE<br />
Tot mai multe studii, articole, cercetări, dar şi simple observaţii empirice,<br />
ne obligă să fim atenţi la acest fenomen: impactul pe care emisiunile<br />
tv şi accesul la calculator nedozat îl au asupra dezvoltării copiilor.<br />
Un studiu recent al Consiliului Naţional al Audiovizualului(2007) arată<br />
că in timpul liber 98% dintre copii cu vârsta cuprinsă între 6 şi 15 ani<br />
preferă să se uite la televizor, iar 45% se joacă pe video sau pe calculator.<br />
Alături de televizor, calculatorul şi jocurile video au devenit un substitut<br />
foarte la îndemână pentru restul activităţilor educative şi de recreere,<br />
acestea din urmă fiind abandonate de către copii.<br />
Copilul în faţa TV&PC nu are experienţa obişnuită a limbajului, stimularea<br />
dialogului, a gândirii şi reflecţiei pe care mediul uman în general le<br />
oferă.<br />
Privitul la televizor, navigarea pe internet ori jocul pe calculator fac<br />
parte in ziua de azi din rutina zilnică a unei familii obişnuite. Majoritatea<br />
copiilor fac cunoştinţă cu acestea cu mult înainte de a merge la şcoală, petrecându-şi<br />
multe ore cu astfel de activităţi, în detrimentul altora.<br />
202
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Expunerea îndelungată şi sistematică la efectele directe şi indirecte ale<br />
televiziunii şi PC are un efect copleşitor asupra minţii umane şi asupra întregului<br />
sistem de viaţă al omului contemporan.<br />
Care este impactul utilizării TV şi calculatorului asupra minţii copiilor?<br />
Este calculatorul bun sau rău pentru copii şi tineri? Aceste întrebări sunt<br />
în atenţia părinţilor şi educatorilor raportându-ne la prezenţa tot mai frecventă<br />
a calculatorului acasă , dar şi în şcoală.<br />
Efectele televiziunii şi calculatorului asupra sănătăţii<br />
psihice a copilului<br />
I. Efecte asupra dezvoltării structurii şi funcţiilor cerebrale<br />
1.Efectul hipnotic<br />
Neuropsihologii demonstrează că televiziunea, indiferent de emisiunea<br />
vizionată, are ca efect inducerea unei stări semi hipnotice. Atunci când<br />
privim la TV suntem decuplaţi de la lumea înconjurătoare, fapt cauzat de<br />
frecvenţa foarte mare a imaginilor proiectate pe ecran, dar şi de schimbările<br />
fulgerătoare de cadru utilizate (25-30 schimbări/secundă în cazul<br />
videoclipurilor).<br />
Când privim la TV undele cerebrale trec din starea beta –ce apar în creier<br />
pe parcursul proceselor de gândire, analiză şi decizie–în starea predominant<br />
alfa şi teta–ce domină activitatea corticală când suntem relaxaţi,<br />
respectiv când suntem în starea de somn uşor . Astfel, se creează mediul<br />
de apariţie al unor anomalii neurologice în ceea ce priveşte emisfera stângă<br />
a creierului, a cărei activitate este inhibată pe toată durata privirii la<br />
TV .Emisfera stângă este responsabilă cu organizarea, analiza şi judecata<br />
datelor recepţionate, pe când emisfera dreaptă procesează informaţiile în<br />
întregul lor, determinând răspunsuri mai degrabă emoţionale, decât raţionale.<br />
S-au constatat efecte asupra dezvoltării creierului uman independent<br />
de natura mesajelor transmise . Consecinţa este o diminuare radicală<br />
a capacitaţilor critice, a creativităţii şi a reactivităţii cortexului. Din cauza<br />
vitezei foarte mari de derulare a imaginilor şi a acţiunii pe micul ecran, nu<br />
există timpul necesar filtrării normale a informaţiei către cortex, fapt ce<br />
favorizează transmiterea mesajelor direct în subconştient. Astfel, mintea<br />
noastră nu se mai poate apăra, iar informaţia pătrunde nefiltrată şi nesortată<br />
conform capacităţii naturale a creierului.<br />
203
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
2.Dependenţa de televizor şi calculator<br />
Corelat cu efectul hipnotic apare şi comportamentul de dependenţă.<br />
Televizorul şi PC ne fură din timpul nostru pe care ar trebui să-l dedicam<br />
altor preocupări, experienţele oferite de viaţa de zi cu zi fiind înlocuite cu<br />
programele TV.<br />
Psihologii americani au dovedit că atât televiziunea, cât şi jocurile video<br />
şi internetul au capacitatea de a genera o puternică legătură de dependenţă,<br />
privarea de aceste mijloace producând celor la care s-a instalat dependenţa<br />
aceleaşi simptome ca şi în cazul substanţelor şi al comportamentelor<br />
care dau dependenţă.<br />
3. Probleme de atenţie şi hiperactivitate<br />
În funcţie de timpul acordat vizionării şi a vârstei la care debutează<br />
aceasta, TV&PC pot aduce prejudicii grave dezvoltării corticale. Studiile<br />
arată că afecţiunile produse cortexului în urma vizionării excesive au ca rezultat<br />
apariţia sindromului ADHD, adică slăbirea până la nivelul patologic<br />
a unor capacităţi mentale fundamentale: concentrarea atenţiei, memoria<br />
de scurtă durată, imaginaţia creativă, motivaţia de a întreprinde o acţiune<br />
care cere efort.<br />
Obişnuindu-se de mici cu astfel de experienţe care îi bruschează, când<br />
sunt puşi în faţa realităţii care nu şochează în niciun fel nu-şi mai pot concentra<br />
atenţia. La şcoală, de exemplu, ei vor aştepta ca prezentarea dascălului<br />
să aibă aceeaşi dinamică, să îi surprindă, să fie un ’’ spectacol ’’. Aşteptarea<br />
nefiindu-le satisfăcută , atenţia este dezactivată , şi totul îi plictiseşte.<br />
Deşi TV generează o atitudine mentală pasivă şi o întârziere în procesarea<br />
informaţiei şi în gândire , vizionarea TV este un factor principal în<br />
inducerea hiperactivităţii . Neuropsihologii demonstrează că agitaţia extremă,<br />
incapacitatea de a sta liniştit, toleranţa scăzută la frustrare, impulsivitatea<br />
excesivă sunt stări ce apar în urma vizionării repetate, acestea<br />
crescând proporţional cu creşterea timpului dedicat vizionării.<br />
4. Incapacităţile de învăţare<br />
Problemele de învăţare, sindrom de care suferă peste 50% dintre copiii<br />
din statele occidentale, sunt determinate în mare măsură de vizionarea TV<br />
şi de jocurile pe PC.<br />
204
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Prima Sfântă Liturghie săvârşită în noua biserică a Parohiei<br />
Bolintin Deal - 19 iunie, 2011<br />
Slujba punerii pietrei de temelie pentru noua biserică a Mănăstirii<br />
„Sf. M. Mc. Gheorghe” din Giurgiu – 8 august, 2011<br />
205
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Cu o motivaţie scăzută pentru învăţarea de cunoştinţe noi, incapabili<br />
să se concentreze, cu o hiperactivitate excesivă, copiii răspund cu greu cerinţelor<br />
şcolare.<br />
Dezechilibrele pe care vizionarea le induce în funcţionarea emisferei<br />
stângi şi lipsa dezvoltării normale a reţelelor neuronale, afectează gândirea<br />
logică şi analitică, construirea sintaxei şi discursivitatea.<br />
Probleme de învăţare ale copilului din ziua de azi:<br />
- Slaba capacitate de a asculta, de a înţelege şi a-şi aminti materialul<br />
prezentat;<br />
- Abilitate scăzută de reflectare coerentă în vorbire şi în scris a faptelor<br />
şi ideilor;<br />
- Dificultatea de a înţelege fraze mai lungi sau structuri gramaticale mai<br />
complexe;<br />
- Tendinţa de a comunica prin gesturi odată cu cuvintele sau în locul<br />
acestora;<br />
- Scăderea cunoştinţelor de vocabular sub nivelul clasei a IV-a;<br />
- Înţelegerea nesigură şi confuză a lecturii;<br />
- Dificultatea de a trece de la limbajul colocvial la forma scrisă;<br />
- Performanţe scăzute în planificarea, succesiunea şi organizarea ideilor,<br />
clasificare, înţelegerea raporturilor de tip cauză-efect, raţionament<br />
matematic şi ştiinţific etc.<br />
II. Efecte asupra mentalităţilor şi a comportamentelor<br />
Un alt fenomen datorat consumului în exces de TV şi PC este modelarea<br />
mentalităţilor şi a comportamentului prin activarea mecanismelor psihologice<br />
de imitaţie şi prin impunerea de modele în mentalul individual şi<br />
colectiv. Sunt cultivate şi uneori, condiţionate astfel, anumite conduite cu<br />
efecte deosebit de puternice în modelarea orizontului de conştiinţă şi comportament<br />
al tinerilor.<br />
Toate studiile dovedesc că violenţa de pe micul ecran şi jocurile video<br />
aduc violenţa în lumea reală, aceasta devenind tot mai mult un mijloc dezirabil<br />
pentru rezolvarea problemelor şi impunerea intereselor, pentru<br />
dobândirea plăcerii sau a confortului dorit. Tinerii devin tot mai impulsivi,<br />
mai puţin capabili să-şi controleze impulsurile violente, comportamentul<br />
violent - în detrimentul celui prosocial – devenind o constantă a<br />
206
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
comportamentului generaţiilor crescute cu TV & PC în exces . Totodată ,<br />
consumul excesiv de TV şi PC are efecte represive asupra climatului afectiv<br />
al familiei, pierzându-se funcţia de suport emoţional şi moral al acesteia<br />
pentru buna dezvoltare a copilului . Utilizarea îndelungată a calculatorului<br />
deteriorează sistemul de valori şi funcţionarea socială la tineri, interacţiunea<br />
cu cei din jur, ducând la tulburări de comportament, retragere socială,<br />
introvertire . De asemenea, sunt influenţate trăsăturile de personalitate,<br />
dinamica familiei şi modul de comunicare între membrii familiei.<br />
Bibliografie:<br />
1.BIBLIA sau SFÂNTA SCRIPTURĂ, tipărită sub îndrumarea şi cu purtarea de grijă a Prea<br />
Fericitului Teoctist, cu aprobarea Sfântului Sinod, Ed. I.B.M.B.O.R. Bucuresti, 1990<br />
2.Gheorghe, Virgiliu - Efectele televiziunii asupra minţii umane, Ed. Evanghelismos, Bucureşti<br />
,2005<br />
3.Gordon, Vasile & DRAGNEA Constantin, Conlucrarea dintre profesor si preot pentru reuşita<br />
orei de religie, în VASILESCU, Lucreţia (coord.), Cultură si Religie. Statutul religiei si<br />
instrucţia şcolară, Editura Universităţii din Bucuresti, 2009,<br />
4.Timiş, Vasile, Religia în şcoală. Valenţe eclesiale, educaţionale şi sociale, Editura Universitară<br />
Clujeana, Cluj Napoca 2004<br />
5.http://profesorulreligie.blogspot.ro<br />
6.www.isjbacau.ro<br />
207
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
DEZVOLTAREA CREATIVITĂŢII<br />
ELEVILOR LA ORA DE RELIGIE<br />
208<br />
Prof. Tănase Iuliana<br />
”Prin educaţie, omenirea durează şi dăinuie.”<br />
Educaţia religioasă constituie o acţiune dificilă şi deosebit<br />
de delicată. Este destul de greu să descriem cu exactitate<br />
toate modalităţile şi tehnicile de derulare a acestei laturi a<br />
educaţiei.<br />
Unii s-ar putea gândi cum am putea dezvolta creativitatea elevilor<br />
la un obiect de studiu care presupune cunoaşterea, înţelegerea şi învăţarea<br />
unor adevăruri de credinţă vechi de mii de ani. Cum am putea<br />
noi, ca dascăli de religie să trezim interesul elevilor pentru a cunoaşte<br />
aceste învăţături. Deşi ele sunt de două mii de ani, acestea sunt vii,<br />
pentru că ele ni-L descoperă pe Dumnezeu.
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Conform „Dicţionarului explicativ al limbii române”, creativitatea<br />
este o caracteristică a personalităţii incluzând aptitudini şi motive, aspiraţii<br />
şi atitudini a căror notă definitorie este originalitatea, producerea<br />
a ceva nou, deosebit de ceea ce era cunoscut şi uzual.<br />
Educarea creativităţii elevilor a devenit o preocupare de prim ordin<br />
a şcolii de pretutindeni. „Progresul omenirii nu este disponibil<br />
fără activitatea creatoare, teoretică şi practică a oamenilor. Din acest<br />
motiv este firesc ca activitatea creatoare să fie considerată ca forma<br />
cea mai înaltă a activităţii omeneşti” 1 . Creator poate fi considerat oricine<br />
nu rămâne la ceea ce a moştenit, la ceea ce a învăţat şi apoi reproduce<br />
în chip mecanic, ci încearcă să aducă o contribuţie personală,<br />
să progreseze, să-şi expună ideile proprii asupra unui anume subiect,<br />
prin urmare, elementul creator nu se găseşte numai în aşa numitele<br />
activităţi superioare.<br />
Creativitatea reprezintă pentru lumea contemporană o provocare<br />
cu totul specială, un fenomen unic, cu caracter complex şi interdisciplinar.<br />
Sintagma „formarea personalităţii creative” este prezentă în<br />
însăşi idealul educaţional actual al şcolii româneşti. „Idealul educaţional<br />
al şcolii româneşti constă în dezvoltarea liberă, integrală şi armonioasă<br />
a individualităţii umane, în formarea personalităţii autonome<br />
şi creative” 2 .<br />
Noile cerinţe ale elevilor şi societăţii impun ca sistemul de instruire<br />
şi de metodologie didactică să fie suplu şi permisiv la dinamica<br />
schimbărilor care au loc în componentele procesului instructiv-educativ.<br />
Pentru a implementa aceste idealuri ale societăţii, adică de dezvoltare<br />
a creativităţii elevilor, este nevoie de noi metode şi mijloace<br />
care să asigure acest lucru.<br />
Dar, punerea în practică a unor metode şi procedee de instruire<br />
care să soluţioneze adecvat noile situaţii de învăţare; dezvoltarea în<br />
„cantitate” a metodologiei, prin adaptarea şi integrarea unor metode<br />
nespecifice, din alte spaţii problematice, dar care pot rezolva satisfăcător<br />
unele cerinţe, cum ar fi brainstorming-ul ca metodă de dezvoltare<br />
a creativităţii, nu este, însă, soluţia cea mai bună.<br />
Trebuie însă, să folosim pe scară largă metodele activ-participative,<br />
prin apelarea la metode pasive, doar când este nevoie, prin<br />
209
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Aspecte din timpul Simpozionului „Dimitrie Bolintineanu – evocare la 139<br />
de ani de la trecerea în veşnicie” organizat de Protoieria Bolintin în Centrul<br />
pastoral-misionar al Mănăstirii Buna Vestire – 23 august, 2011<br />
210
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
maximizarea dimensiunii active a acestora, prin punerea în valoare a<br />
aspectelor „calitative” ale metodei. În cadrul procesului de predareînvăţare-evaluare<br />
trebuie să ţinem cont de alternarea unor caracteristici<br />
a acestuia în planurile activ-pasiv, abstract-concret etc. şi să nu<br />
apară o singură metodă dominantă.<br />
Aceste metode trebuie să aibă în componenţă şi mijloace adecvate,<br />
nu doar pur şi simplu să mai adăugăm un alt mijloc de învăţământ,<br />
oricât de sofisticat ar fi acesta, ci o redimensionare, o pregătire metodologică<br />
în perspectivă, cum ar fi lecţiile asistate de calculator (AEL).<br />
În literatura de specialitate aceste metode sunt numite, în funcţie<br />
de clasificare folosită, astfel: moderne, intuitive, active, euristice, în<br />
grupuri etc. Aceste denumiri se găsesc în clasificări care au la bază<br />
caracteristici aflate la poli opuşi (tradiţional-modern, algoritmicitateeuristicitate,<br />
pasiv-activ etc.).<br />
În acelaşi timp aceste metode nu apar în stare pură, ci sub forma<br />
unor variante şi aspecte diferite. De exemplu, într-o metodă algoritmică<br />
pot apărea şi aspecte euristice.<br />
Se poate considera, astfel, că orice metodă posedă la un moment<br />
dat trăsături care să se integreze succesiv în procesul instructiv-educativ,<br />
deoarece nu putem renunţa la anumite metode, pentru că altfel<br />
elevul nu ar mai avea niciun punct de pornire de la care să creeze.<br />
Un elev îşi manifestă spiritul creativ atunci când:<br />
se implică activ în procesul de formare şi învăţare, adoptă o atitudine<br />
activă şi interactivă;<br />
• gândeşte critic şi are deprinderi de gândire critică;<br />
• acţionează în totală libertate în planul alegerilor pe care le face;<br />
• explorează mediul şi găseşte soluţii personale;<br />
• preferă gândirea divergentă, imaginativă şi creativă;<br />
• îşi valorifică şi dezvoltă imaginaţia, originalitatea, inventivitatea,<br />
fantezia, creativitatea;<br />
• problematizează conţinuturile şi face descoperiri;<br />
• îşi exercită liberul arbitru;<br />
• are încredere în forţele proprii şi dorinţa de autodepăşire;<br />
211
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
• nu se descurajează în faţa frustrării şi ambiguului, ci perseverează;<br />
• devine responsabil;<br />
• elaborează produse intelectuale unice şi originale.<br />
Toate acestea se datorează factorilor creativităţii, care sunt de<br />
natură:<br />
• intelectuală;<br />
• caracteriali;<br />
• sociali.<br />
Imaginaţia, memoria şi inteligenţa însumează ceea ce sunt numiţi<br />
ca factori intelectuali ai creativităţii. Factorii caracteriali sunt: motivaţia,<br />
aspiraţia creatoare, voinţa fermă, perseverenţă, iar factorii sociali<br />
stau la baza dezvoltării creativităţii prin faptul că ei pot motiva<br />
creaţia, pot stimula imaginaţia, pot da naştere unor idei inovatoare,<br />
dar în acelaşi timp au puterea de a inhiba aceste tendinţe în funcţie<br />
de aspiraţiile societăţii şi raportul dintre societate şi persoanele care<br />
manifestă dorinţa de creaţie. În acest context mă refer la geniile care<br />
nu au fost înţelese la timpul lor, dar după ani sau chiar secole ideile<br />
lor inovatoare au fost acceptate de societate.<br />
Acest fenomen al creativităţii trebuie să-l urmărim şi să-l dezvoltăm<br />
în permanenţă şi să nu-l blocăm. Se cunosc mai mulţi factori care<br />
pot bloca imaginaţia elevilor.<br />
Blocaje de natură culturală<br />
Fiecare elev provine dintr-un mediu aparte cu alte păreri şi cu un<br />
alt mod de gândire, aşadar trebuie să le acceptăm propriile idei inovatoare,<br />
iar dacă nu o vom face aceştia se vor bloca.<br />
Blocajele de natură metodologică<br />
Aceste blocaje se manifestă prin prezenţa prejudecăţilor şi a stereotipurilor.<br />
Spre exemplu dacă suntem obişnuiţi să folosim un obiect<br />
banal doar într-un singur mod, probabil că nu ne vom gândi să-l utilizăm<br />
altfel.<br />
212
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Blocajele de natură emotivă<br />
Probabil cele mai importante blocaje în dezvoltarea creativităţii<br />
sunt de natură emotivă. Pur şi simplu teama de a greşi împiedică<br />
procesul creativ, unii copiii chiar refuză de a-şi îndeplini sarcina din<br />
această cauză. Un alt aspect al acestui blocaj este tema de competiţie,<br />
colegul probabil va spune ceva mai interesant, ceva mai bun decât<br />
tine. Iar, în fine, poate apărea descurajarea deoarece procesul de creaţie<br />
înseamnă efort intelectual susţinut şi multă muncă.<br />
Din cauza acestor blocaje au apărut metode noi care să stimuleze<br />
spiritul creativ şi asocierea de noi idei la clasă.<br />
Brainstorming-ul – metoda asaltului de idei. Nu este practic o metodă<br />
didactică, ci o metodă ce poate apărea în discuţii, dezbateri etc.<br />
Are drept caracteristică separarea momentului de producere a ideilor<br />
de cel de valorificare a lor, de altfel mai este numită şi metoda evaluării<br />
amânate sau metoda marelui DA. În momentul producerii ideilor<br />
se acceptă orice idee fără să se critice sau fără să se dea o judecată<br />
de valoarea asupra ei. Selectarea propriu-zisă se face după un anumit<br />
timp, când toate ideile se compară şi se aleg cele mai bune dintre ele.<br />
Această metodă, de exemplu, se poate aplica la lecţia „Dumnezeu<br />
Proniatorul”, după anunţarea titlului lecţiei şi explicarea acestuia, putem<br />
lansa întrebarea Cum are Dumnezeu grijă de făpturile Sale şi în<br />
special de om? La această întrebare elevii pot veni cu ideile lor, vor fi<br />
notate pe flipchart sau pe tablă şi la final se vor selecta cele mai bune.<br />
Această acţiune, totuşi, nu trebuie să dureze foarte mult, maxim 10<br />
minute.<br />
Conversaţia euristică este o metodă dialogală, de incitarea a elevilor<br />
şi de aflare a adevărului prin întrebări oportun puse, aceştia făcând<br />
conexiuni în universul lor de cunoştinţe. Această metodă solicită<br />
elevilor inteligenţa productivă, spontaneitatea şi curiozitatea, lăsând<br />
elevilor mai multă libertatea de căutare.<br />
O metodă foarte asemănătoare cu aceasta, prezentată într-o formă<br />
grafică, este explozia solară. Pornind de la un punct central, se nasc<br />
întrebări, la care elevii răspund verbal, iar la rândul lor aceste întrebări<br />
nasc alte întrebări.<br />
213
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Tehnica „cvintetului”. „Cvintetul” este o poezie cu cinci versuri, cu<br />
ajutorul căreia se sintetizează şi condensează informaţiile, incluzându-se<br />
şi reflecţii ale elevilor, care pot lucra individual, în perechi sau<br />
în grup. Alcătuirea unui „cvintet” favorizează reflecţia personală şi colectivă<br />
rapidă, esenţializarea cunoştinţelor, înţelegerea lor profundă,<br />
manifestarea creativităţii etc.<br />
El are următoarea structură:<br />
substantiv<br />
2 adjective<br />
3 verbe la gerunziu<br />
o sintagmă din 4 cuvinte<br />
un cuvânt ce exprimă esenţa primului substantiv.<br />
Metoda „ciorchinelui” poate fi utilizată individual sau în grup în<br />
scopul stimulării gândirii divergente, precum şi a sesizării şi evidenţierii<br />
conexiunilor dintre idei, construirii de noi idei şi de noi sensuri<br />
şi semnificaţii.<br />
- se scrie un cuvânt în mijlocul tablei sau al unei pagini;<br />
- se scriu cât mai multe cuvinte legate de cuvântul –nucleu, având<br />
în vedere următoarele: scrieţi tot ce vă trece prin minte referitor la subiectul<br />
discutat; nu evaluaţi ideile, doar notaţi-le; nu vă opriţi până nu<br />
epuizaţi toate ideile sau până când expiră timpul alocat;<br />
- se leagă aceste cuvinte, evidenţiindu-se un număr cât mai mare<br />
de conexiuni între ele, prin trasarea de linii sau săgeţi;<br />
În proiectarea activităţilor se pot realiza modele alternative de învăţare<br />
activă centrate pe diferite tipuri de inteligenţă, asigurând o diferenţiere<br />
a instruirii pentru fiecare elev.<br />
Teoria inteligenţelor multiple. Studiile au arătat că „fiecare persoană<br />
posedă cele opt inteligenţe (lingvistică, logico-matematică, muzical-ritmică,<br />
spaţială, naturală, kinestezică, interpersonală, intrapersonală<br />
- după Gardner). Gândim, învăţăm şi creăm în moduri diferite.<br />
Dezvoltarea potenţialului nostru depinde de ceea ce învăţăm cu inteligenţa<br />
noastră specifică.<br />
Aplicarea acestei teorii presupune lucrul pe grupe, ca de altfel majoritatea<br />
acestor metode, iar în prealabil o testare a elevilor pentru<br />
214
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
identificarea inteligenţei sau a inteligenţelor dominante ale personalităţii<br />
lor. Alcătuirea grupelor trebuie să ţină cont, în primul rând de<br />
numărul de elevi din clasă, iar apoi de tipul de inteligenţă a acestora.<br />
Dacă numărul lor este mic atunci se pot face 3 sau 4 grupe astfel încânt<br />
să avem într-o grupă copii cu trăsături asemănătoare.<br />
O astfel de activitate, în jurul sărbătorilor de iarnă, ar putea arăta<br />
astfel. Aceste tipuri de inteligenţă ar putea fi organizate în 4 grupe:<br />
Grupa I (lingvistică+muzicală)<br />
- să alcătuiască o poezie de 4 versuri cu tema „Naşterea Domnului”<br />
şi să o adapteze la o colindă cunoscută.<br />
Grupa a II-a (logico-matematică+interpersonală)<br />
- să alcătuiască un rebus care să aibă pe verticală cuvântul „Crăciun”<br />
şi să alcătuiască propoziţii cu cuvintele de pe orizontală.<br />
Grupa a III-a (vizuală/spaţială+naturală)<br />
- conceperea şi realizarea unor felicitări de Crăciun adresate familiei<br />
şi prietenilor.<br />
Grupa a IV-a (corporal-kinestezică+intrapersonală)<br />
- realizarea unui scurt eseu cu titlul „Vacanţa de Crăciun”.<br />
Eseul. Spre deosebire de eseul literar, cel religios are la bază subiecte<br />
despre adevăruri religioase. Trebuie să fie de mică întindere şi<br />
să respecte cele trei mari părţi: introducere, cuprins şi încheiere. Fiind<br />
vorba despre adevăruri religioase, într-un astfel de eseu trebuie evitată<br />
folosirea excesivă a exprimării la persoana întâi, ca de exemplu<br />
„eu cred că” .<br />
După întocmirea eseului, urmează susţinerea, discutarea şi evaluarea<br />
lui.<br />
Sunt multe alte metode care într-o mai mică sau mai mare măsură<br />
dezvoltă creativitatea elevilor noştri, dar toate încearcă să le deschidă<br />
orizonturile, să le dea o altă perspectivă de a vedea lucrurile, să-i înveţe<br />
să caute întotdeauna noi soluţii, să nu se lase bătuţi în faţa dificilului.<br />
Noi ca dascăli trebuie să le încurajăm iniţiativa lor, să-i învăţăm să<br />
215
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
nu le fie frică să-şi exprime ideile, să le arătăm că nu întotdeauna ideile<br />
lor sunt bune, dar totdeauna să aibă încredere că ei vor fi ascultaţi.<br />
Note<br />
1 Al. Roşca, Creativitatea, Ed. Enciclopedică Română, Bucureşti, 1972<br />
2 Legea Învăţământului, nr. 84/1995 pct. 2<br />
216
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Istorie și Tradiție Creștină<br />
ISTORIE ŞI<br />
TRADIŢIE<br />
CREŞTINĂ<br />
217
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Mausoleul Eroilor<br />
de la Mănăstirea Comana<br />
– 80 de ani de la construire –<br />
218<br />
Protos. Dr. Mihail Muscariu<br />
Anul acesta se împlinesc 80 de ani de la finalizarea Mausoleului<br />
Eroilor din Primul Război Mondial, din incinta Mănăstirii<br />
Comana. Primele informaţii despe acest mausoleu le avem în<br />
toamna anului 1916, când în incinta mănăstirii trupele germane de ocupaţie<br />
au început amenajarea unui cimitir de campanie. După 4-5 ani de la<br />
înfiinţarea acestui cimitir, „osemintele înhumate aici au fost scoase şi aşezate<br />
într-o criptă construită în curtea mănăstirii, a cărui supraveghere<br />
este rămasă în primirea Preotului local Nicolae Militaru.”<br />
În acest cimitir au fost înhumaţi 516 eroi dintre care: români - 417 neidentificaţi<br />
şi 4 identificaţi; germani - 13 neidentificaţi; bulgari - 51 neidentificaţi;<br />
turci - 31 neidentificaţi.<br />
La 24 octombrie 1918, mareşalul Mackensen a făcut o vizită la cimitirele<br />
militarilor germani, situate în partea de sud a României. Astfel a ajuns<br />
şi la Comana unde se găsea „ruina unei mănăstiri”. Potrivit prelatului,<br />
“Mackensen vrea să-şi viziteze morţii. În faţa ruinii şi în curţile anterioare,<br />
înconjurate de zidul fostei mânăstiri, este un cimitir de ostaşi. Se<br />
lucrează cu hărnicie la terminarea acestei frumoase aşezări. Soldaţi şi<br />
civili cară cu roabe nisip şi pietriş pe cărările dintre morminte, iar multe<br />
fete aduc brazde de iarbă pe care le aşează şi le udă. Fără deosebire de<br />
naţionalitate, indiferent că sunt prieteni sau duşmani, războinicii morţi
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
sunt aşezaţi unul lângă altul. Mackensen speră că românii vor păstra în<br />
bună stare cimitirul, fiindcă şi eroii lor sunt aşezaţi aici. Mareşalul se bucură<br />
că terenul, sfinţit de rugăciunile monahilor, este locul cel mai potrivit<br />
pentru mormintele eroilor”.<br />
Informaţia referitoare la amenajarea acestui cimitir este certificată şi la<br />
nivelul anului 1931, prin informaţiile şi schiţele din Arhiva „Cultul Eroilor”,<br />
cât şi de către mărturiile locuitorilor şi ale Preotului mănăstirii, Nicolae<br />
Militaru, care susţineau că „curtea mănăstirii a fost toată un cimitir, cu<br />
multe morminte cu eroi necunoscuţi.”<br />
În acelaşi timp, la iniţiativa Reginei Maria şi a Profesorului Nicolae Iorga,<br />
din anul 1919, s-a hotărât construirea unui mausoleu în incinta Mănăstirii<br />
Comana. Societatea „Cultul Eroilor”, cea care s-a ocupat de ridicarea<br />
acestuia, afirma că mausoleul a fost construit „pentru odihna eroilor găsiţi<br />
înhumaţi la această mănăstire precum şi din împrejurimile acestei localităţi”<br />
căzuţi în luptele din Primul Război Mondial.<br />
Modul în care a evoluat cimitirul eroilor din incinta Mânăstirii Comana<br />
de la vizita mareşalului Makensen este mai mult decât interesant…<br />
Prima consemnare privind starea de îngrijire a mormintelor datează<br />
din 2 februarie 1921, când Radu Makarovici, director adjunct al Societăţii<br />
,,Mormintele Eroilor căzuţi în Război”, a vizitat necropola, constatând că<br />
modul în care aceasta era îngrijită lăsa mult de dorit.<br />
Cauzele problemei au fost identificate la nivel administrativ, în condiţiile<br />
în care persoanele desemnate să îngrijească cimitirul nu se mai ocupau<br />
cu activitatea respectivă, iar cei noi desemnaţi nu-şi cunoşteau atribuţiile.<br />
În acest context, Radu Makarovici i-a convocat la consfătuire pe Gheorghe<br />
Militaru, paroh, Al. Polihroniade, administrator de plasă, C.M. Tudorache,<br />
primar, N. Mihăilescu, diriginte, Niţă Dumitru, plutonier la jandarmi,<br />
N. Bărăşteanu, invalid de război, Marin Pârvu, epitrop al bisericii,<br />
Stanca Marin Andrei, văduvă de război, şi Ileana I. Pârvu, văduvă de război,<br />
constituind un comitet care să se ocupe de întreţinerea cimitirului.<br />
Pentru o parte din persoanele convocate de Makarovici s-au stabilit<br />
atribuţii specifice. Astfel, plutonierul de jandarmi şi dirigintele comunei<br />
aveau sarcina de a curăţa cimitirul şi de a avea grijă de împrejmuirea acestuia.<br />
Dirigintele urma să desfăşoare cu elevii, în cimitir, ore practice de<br />
educaţie cetăţenească. Plutonierul trebuia să solicite sprijinul locuitorilor<br />
pentru “împodobirea mormintelor, repararea împrejmuirii, măsuri de<br />
219
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Participanţii la Simpozionul Naţional „Artă şi Civilizaţie în spaţiile monahale<br />
româneşti”, organizat de Mănăstirea Comana<br />
220
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
pază în ceea ce priveşte împrejurul cimitirului, relativ la locul unde obişnuieşte<br />
a trage căruţele”.<br />
Vizita colonelului Makarovici la Cimitirul Eroilor de la Comana s-a soldat<br />
cu o serie de măsuri administrative.<br />
Astfel, din cauza deteriorării crucilor din lemn, acestea aveau să fie înlocuite<br />
cu altele trimise de la Bucureşti de Societatea ,,Mormintele Eroilor”,<br />
montarea însemnelor de căpătâi urmând a se face prin munca benevolă<br />
a locuitorilor din Comana. Zidul deteriorat al Mânăstirii Comana avea<br />
să fie refăcut cu cărămizile găsite în teren, zidarii urmând a fi recrutaţi din<br />
comună. Se subînţelege că zidul de incintă era deteriorat pe alocuri… Din<br />
cauza lipsei fondurilor de întreţinere a cimitirului, osemintele eroilor au<br />
fost exhumate şi depuse într-o criptă-osuar din interiorul unui paraclis,<br />
amenajat în anul 1926. În interiorul criptei au fost depuse şi osemintele<br />
militarilor aduse din cimitirele de pe raza ex-judeţului Vlaşca, desfiinţate<br />
din aceleaşi motive. Însă problemele nu s-au oprit odată cu amenajarea<br />
criptei…<br />
Localnicii au menţionat că nu toate osemintele eroilor au fost exhumate<br />
pentru a fi centralizate în cripta-osuar. Acest aspect a fost confirmat,<br />
la 26 iunie 1933, de maiorul Fotescu, care a anchetat în comuna Comana<br />
modul în care a fost amenajat mormântul Preotului Gheorghe Militaru. La<br />
sesizarea familiei eroului mr. Ion Botez Diculescu, că pe locul mormântului<br />
acestui a fost amenajat cavoul Preotului G. Militaru, maiorul a procedat<br />
la cercetarea cavoului, un muncitor italian identificând un sac cu oseminte<br />
în interiorul cavoului. Familia maiorului Diculescu a confirmat că osemintele<br />
aparţineau maiorului Diculescu, acestea fiind depuse într-un sicriu<br />
şi instalate provizoriu, după o slujbă religioasă, în cripta eroilor, până la<br />
realizarea plăcii cu inscripţie. Cu acest prilej au fost identificate în acelaşi<br />
loc osemintele a cinci eroi necunoscuţi, care au fost depuse provizoriu în<br />
cripta-osuar.<br />
Directorul şcolii din Comana a solicitat Societăţii ,,Cultului Eroilor”, la<br />
6 mai 1931, să aloce fonduri pentru tencuirea zidului paraclisului şi finalizarea<br />
acoperişului, motivând că aspectul locului de înhumare îi determina<br />
pe vizitatorii “care în număr foarte mare vizitează împrejurimile şi localul<br />
M-rei Comana” să rămână cu o impresie neplăcută.<br />
În condiţiile în care Mânăstirea Comana a fost declarată monument<br />
istoric, iar cripta-osuar a fost amenajată în incinta acesteia, Societatea<br />
,,Cultul Eroilor” a solicitat Comisiei Naţionale a Monumentelor Istorice<br />
221
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
să avizeze planurile privind lucrările de completare necesare pentru a se<br />
monta o uşă şi de a se realiza frontalul acoperişului “pentru a se face scurgerea”.<br />
Din păcate, abia peste 12 ani avea să se pună în practică problema<br />
reparării mausoleului…<br />
În condiţiile în care Aşezământul dispunea de materiale şi mijloace de<br />
transport, Radu Makarovici a hotărât ca lucrările să se execute în regie<br />
proprie, salariatul Al. Ionescu fiind desemnat să le coordoneze, iar meşterii<br />
urmând a fi tocmiţi “prin împrejurimi”. În cest scop, Al. Ionescu a<br />
întocmit devizele pe capitole de lucrări, acestea fiind aprobate spre plată<br />
de conducerea Aşezământului. Mausoleul a fost construit pe ruinele fostului<br />
paraclis al Mănăstirii, planurile fiind întocmite de Ministerul Artelor<br />
şi încredinţate antreprenorului G. Rigutto. Faţada principală a osuarului<br />
conţinea elemente arhitecturale care erau copiate după cele ale Mănăstirii<br />
Comana: coloanele, arcada şi capitelurile. Pictura interioară a fost realizată<br />
de către pictorul George Chirovici.<br />
Plutonierul Vasile Dumitru, şeful postului de jandarmi din Comana, a<br />
întocmit un Buletin In<strong>format</strong>iv privind situaţia mausoleului, la 14 ianuarie<br />
1934, la solicitarea Legiunii de Jandarmi Vlaşca. Potrivit plutonierului,<br />
cripta avea dimensiuni de 6 x 6 m, fiind amenajată de Societatea ,,Cultul<br />
Eroilor”. De asemenea, se preciza că în vecinătate se afla Biserica Mânăstirii<br />
Comana, zidul care delimita curtea bisericii având o înălţime de 5 m.<br />
Accesul în incinta mânăstirii se făcea prin porţi metalice, uşa mausoleului<br />
fiind realizată din stejar sculptat.<br />
Lucrările la mausoleu au început în anul 1926 şi au fost finalizate în<br />
anul 1932, informaţie confirmată şi de inscripţia de pe peretele exterior<br />
(în partea stângă) al mausoleului „Construit de Societatea „Cultul Eroilor"<br />
Comit. Central Bucureşti 1932.” Mausoleul a fost ridicat pe ruinele fostului<br />
paraclis al mănăstirii, aşa cum reiese din planurile întocmite de Ministerul<br />
Artelor şi încredinţate antreprenorului G. Rigutto.<br />
Pentru demararea lucrărilor la mausoleu, Societatea „Cultul Eroilor” a<br />
organizat o licitaţie câştigată de singurul antreprenor din localitate, G. Rigutto.<br />
Devizul estimativ lucrărilor de zidărie se ridica la suma de 166 608<br />
lei.<br />
Lucrările suplimentare urmau să fie executate în atelierele Societăţii<br />
„Cultul Eroilor”: patru căpiţele de coloane, un medalion cu cruce, aurit,<br />
ornamentaţia de deasupra porţii, cu inscripţie, poartă de stejar cu fierăria<br />
forjată, eventuala pictură a unei părţi a interiorului, un trotuar care să<br />
222
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
protejeze construcţia contra infiltrării apelor de ploaie. S-a stabilit ca soclul<br />
din interior să fie tencuit cu un mortar special, care conţinea un aliaj<br />
contra igrasiei. Osuarul care se afla în interiorul mausoleului urma să fie<br />
închis cu o placă de beton armat. Faţada principală a osuarului conţinea<br />
elemente arhitecturale care erau copiate după cele ale Mănăstirii Comana:<br />
coloanele, arcada şi capitelurile.<br />
Şcoala Urbană de Menaj care funcţiona în incinta Mănăstirii Comana,<br />
se angajase să reamenajeze şi să întreţină grădina ce urma să fie reamenajată<br />
în jurul mausoleului.<br />
În anul 1943, Aşezământul Naţional „Regina Maria” pentru Cultul Eroilor<br />
a efectuat reparaţii la mausoleu, în valoare de 180.000 lei, care fusese<br />
afectat de cutremurul din noiembrie 1940. Acestea au constat în refacerea<br />
soclului interior, tencuieli la frontonul de la intrare, înlocuirea coloanelor<br />
sparte, confecţionarea burlanelor, zugrăveli şi vopsitorii interioare, refacerea<br />
pardoselii, a sarcofagului şi a plăcilor de la firidele cu eroi cunoscuţi.<br />
Mausoleul are formă rectangulară, cu acoperişul în două ape. Dimensiunile<br />
construcţiei sunt: H = 4,5 m, L = 14,5 m şi 1 = 6,5 m. Plăcile din<br />
marmură au H = 0,90 m şi L = 0,75 m. Poarta de stejar de la intrarea în<br />
mausoleu măsoară 2,60 m/1,42 m.<br />
La intrare, în partea stângă, se găseşte o placă de marmură cu următoarea<br />
inscripţie: „Aici odihnesc ostaşii căzuţi pe aceste locuri în războiul<br />
1916 -1918.”<br />
În interiorul mausoleului s-a construit un sarcofag din piatră care are<br />
încrustate pe părţile laterale diverse motive florale. Pe latura frontală este<br />
montată o placă din marmură cu inscripţia: „Cei ce au căzut pentru ţară/<br />
Pe lanul câmpului bogat/ Jertfind o-ntreagă primăvară/ Nu au murit, ci<br />
au înviat” (Mircea Dem. Rădulescu).<br />
Pictura interioară a mausoleului a fost realizată de către pictorul George<br />
Chirovici (1883-1968).<br />
Situaţiile statistice, identificate în arhivă, privind numărul total al eroilor<br />
depuşi în mausoleul de la Comana sunt contradictorii.<br />
Conform proceselor verbale de exhumare încheiate de către delegatul<br />
Societăţii „Cultul Eroilor”, în perioada septembrie 1931 - noiembrie<br />
1932, în osuarul din interiorul mausoleului, acoperit cu o placă de beton,<br />
pe care a fost aşezat sarcofagul, au fost depuse osemintele a 824 de eroi,<br />
dintre care: 656 români (605 neidentificaţi şi 51 identificaţi); 100 bulgari<br />
223
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
neidentificaţi; 31 turci neidentificaţi; 24 ruşi neidentificaţi şi 13 germani<br />
neidentificaţi. În firidele dispuse în interiorul mausoleului sunt depuse<br />
osemintele a 42 de eroi români (27 identificaţi şi 15 neidentificaţi). În total,<br />
sunt 866 eroi români şi străini.<br />
Potrivit unei alte surse arhivistice, în osuar au fost depuse osemintele a<br />
720 de eroi dintre care: 553 români (509 neidentificaţi şi 44 identificaţi);<br />
151 bulgari neidentificaţi; 10 turci neidentificaţi; 4 ruşi neidentificaţi; 2<br />
germani (unul neidentificat şi unul identificat). Alături de aceştia, în mausoleu<br />
au mai fost depuşi, în cele 33 de cripte individuale (19 firide), un număr<br />
de 42 de eroi români (27 identificaţi şi 15 neidentificaţi). În total, sunt<br />
762 eroi români şi străini.<br />
Cei 762 de eroi au fost exhumaţi din curtea Mănăstirii Comana şi din<br />
diferite localităţi de pe raza fostelor judeţe Vlaşca, Ilfov şi Teleorman: Fălăştoaca,<br />
Uzunu, Călugăreni, Dasta, Grădiştea, Poeni, Frasinu, Mihai Bravu,<br />
Pueni, Crânguri, Crucea de Piatră, Vlad Ţepeş, Strâmba, Băneasa, Adunaţii<br />
Copăceni, Novaci, Drăgăneşti, Poşta, Buda-Ilfov, Petroşeni, Stăneşti,<br />
Slobozia, Dărăşti, Prunaru, Buturugeni, Drăghineşti.<br />
Această situaţie statistică este confirmată şi la nivelul anilor 1944 –<br />
1946, când documentele menţionează că în mausoleu erau centralizaţi 762<br />
de eroi.<br />
În mai 2002, pe mausoleu a fost amplasată o placă comemorativă în<br />
memoria a 5 aviatori britanici căzuţi la 7 mai 1944, în localitatea Comana<br />
(osemintele acestora au fost repatriate).<br />
Mausoleul eroilor din Comana a fost înscris în ,,Lista Monumentelor<br />
de Cultură” de pe teritoriul R.P.R. din anul 1956, la numărul curent 516<br />
sub denumirea de „Mănăstirea Comana” (cu întregul complex de clădiri),<br />
în ,,Lista Monumentelor Protejate” din judeţul Giurgiu, din anul 1997, la<br />
numărul curent 5, sub denumirea de „Mausoleul eroilor căzuţi în Primul<br />
Război Mondial” cu codul (referinţa) 1980121 şi în ,,Lista Monumentelor<br />
Istorice din 2004” sub denumirea de „Mausoleul eroilor căzuţi în Primul<br />
Război Mondial (Mănăstirea Comana)”, la număr curent 364, cod<br />
GR-II-m-A-14967.06.<br />
După o perioadă de mai bine de 60 de ani, reabilitarea Mausoleului de<br />
la Comana se va realiza cu fonduri europene de către Mănăstirea Comana,<br />
în parteneriat cu autorităţile judeţene şi Ministerul Culturii şi Patrimoniului<br />
Naţional.<br />
224
Bibliografie:<br />
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
1. Arhiva Cultul Eroilor<br />
2. Arhiva Mănăstirii Comana<br />
3. Arhivele Naţionale Istorice Centrale – fi liala Giurgiu<br />
4. Maria Regina României, Ţara mea, traducere din englezeşte de Nicolae Iorga, ediţia a III –<br />
a, Editura Librăriei Pavel Suru – Bucureşti, Tiparul tipografi ei arhidiecezane, Sibiu, 1919<br />
5. Raymund Netzhammer, Arhiepiscop în România. Jurnal de război 1914 – 1918, Ed.<br />
Arhiepiscopiei romano-catolice, Bucureşti, 1993<br />
225
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Dimitrie Bolintineanu<br />
– o viaţă în slujba idealurilor naţionale ale românilor –<br />
226<br />
Dr. Ştefania Dinu Ciubotaru<br />
Dimitrie Bolintineanu - poet, prozator, publicist, diplomat şi om<br />
politic - s-a născut la 2 aprilie 1819 (după alte surse 1825) la<br />
Bolintinul din Vale, fiind al doilea fiu al macedoneanului Enache<br />
Cosmad (venit în ţară de la Ohrida şi stabilit la Bolintin Vale), arendaş<br />
şi mic proprietar şi al Anicăi, care era bolintineancă.<br />
Despre familia lui Dimitrie Bolintineanu, Nicolae Iorga scria că:”părinţii<br />
lui nu sunt nici vechi moldoveni, nici vechi munteni, nici vechi ardeleni, ci<br />
dintr-o familie venită din Balcani, un fel de moşieri de clasa a treia, sau<br />
mai curând din clasa arendaşilor”. 1<br />
Unul dintre primii biografi ai poetului spunea despre tatăl său, Enache<br />
Cosmad, că era „un bărbat de o talie care trecea peste înălţimea mijlocie,<br />
uscat, dar bine musculat, şi de o statură puternică, de o înfăţişare<br />
severă”. 2 Împreună cu soţia sa Anica, Enache Cosmad a avut doi băieţi şi o<br />
fată, care însă nu s-au bucurat multă vreme de grija şi îndrumarea tatălui,<br />
deoarece familia s-a destrămat repede, în împrejurări necunoscute. Unii<br />
cercetători spun că Enache Cosmad s-ar fi întors în ţinutul de baştină, însă<br />
dintr-o elegie a poetului, reiese că tatăl său s-a stins din viaţă la Bolintin<br />
Vale, unde a fost înmormântat alături de unul dintre copii. 3<br />
Rămaşi orfani şi de mamă, cei doi copii - Dimitrie şi Ecaterina au fost<br />
crescuţi de o rudă de la Bucureşti, unde s-au stabilit în 1829. Poetul a urmat<br />
din 1831 cursurile şcolii de la Colţea şi apoi din 1837 a învăţat la Colegiul<br />
Sfântul Sava, unde i-a avut colegi pe Alexandru Zane, Nicolae Bălcescu<br />
şi Ion Ghica, iar ca profesor de istorie pe Florian Aron*.
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
La vârsta de 23 de ani, Dimitrie Bolintineanu a publicat în ”Curierul<br />
de ambe sexe”, prima sa poezie ”O fată tânără pe patul morţii”, care i-a<br />
adus elogiile lui Ion Heliade Rădulescu şi mai târziu şi pe cele ale lui Mihai<br />
Eminescu.<br />
Tânărul poet a îmbrăţişat de la început idealurile sociale şi politice ale<br />
vremii, pe care le susţineau şi confraţii săi, devenind membru al societăţii<br />
revoluţionare secrete „Frăţia”, pe care o întemeiaseră în toamna anului<br />
1843, Nicolae Bălcescu, Christian Tell şi Ion Ghica.<br />
Anul 1845 a adus plecarea poetului la studii la Paris, cu o bursă oferită<br />
de ”Asociaţia literară”, sprijinită de fraţii Alexandru şi Ştefan Golescu. La<br />
Paris, Dimitrie Bolintineanu, ca şi alţi contemporani, nu a urmat regulat<br />
cursurile vreunui institut superior, şi nu a obţinut nicio diplomă, dar se<br />
pare că a audiat cursurile lui Jules Michelet, Edgar Quinet şi Adam Mickiewicz,<br />
la prelegerile cărora „se îmbulzeau studenţii cu miile, unul peste<br />
altul; fiecare lecţie se termina cu un tunet de aplauze şi cu strigătul de<br />
«Vive la Republique»*”, aşa cum avea să-şi amintească Ion Ghica, aflat şi<br />
el pe atunci la Paris, alături de Mihail Kogălniceanu, Nicolae Bălcescu şi<br />
alţi munteni şi moldoveni. Aşadar, la Paris, Dimitrie Bolintineanu a luat<br />
contact cu ideile revoluţionare, care începuseră să fie promulgate în Capitala<br />
Franţei. Studenţii munteni şi moldoveni fiind colegi şi prieteni, locuind<br />
împreună, întâlnindu-se în cadrul „Societăţii studenţilor români” şi<br />
al Bibliotecii Române din Paris, şi-au putut împărtăşi gândurile şi visurile<br />
despre viitorul patriei lor, înţelegând astfel mai bine necesitatea unirii celor<br />
două principate. Ca şi Mihail Kogălniceanu, Dimitrie Bolintineanu a<br />
fost unul dintre cei mai activi unionişti. 4<br />
După izbucnirea revoluţiei la Paris, Bolintineanu a revenit în ţară, consacrându-şi<br />
activitatea acestui eveniment, redactând împreună cu Grigore<br />
Alexandrescu, Cezar Bolliac şi Nicolae Bălcescu ziarul ”Poporul suveran”,<br />
care a apărut între 19 iunie şi 11 septembrie 1848. Acesta era o foaie mică,<br />
de patru pagini, cu doar două coloane pe fiecare faţă. Dar Bolintineanu<br />
avea proiecte mari: dorea să tipărească ”un jurnal al intereselor democratice<br />
şi al progresului social”, după modelul francez ”Le Peuple souverain”.<br />
„Ţinta acestui jurnal - se spunea în primul număr al gazetei - este de<br />
a sprijini drepturile poporului român. Glasul său se va ridica cu energie<br />
contra tiraniei”. 5 După intrarea în Ţara Românească, la 13 septembrie<br />
1848, a trupelor otomane conduse de Fuad-Efendi, venite să reprime revoluţia,<br />
Bolintineanu a făcut parte din delegaţia de 200 de persoane trimisă<br />
227
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
la Cotroceni (unde era cantonată armata otomană), pentru a încerca să-l<br />
convingă pe acesta, de legitimitatea noii ocârmuiri, ceea ce nu s-a întâmplat.<br />
Dimitrie Bolintineanu a fost arestat şi reţinut în pivniţele Mănăstirii<br />
de la Cotroceni, alături de alţi revoluţionari: Nicolae Bălcescu, fraţii<br />
Goleşti.<br />
În acest context, eliberat din arest şi apoi exilat, Dimitrie Bolintineanu<br />
împreună cu alţi lideri ai mişcării revoluţionare din Ţara Românească<br />
a luat drumul pribegiei. A ajuns în Transilvania, apoi la Constantinopol,<br />
unde a locuit cea mai mare parte a timpului, după care a plecat şi la Paris.<br />
Pe toată perioada exilului, Dimitrie Bolintineanu a lucrat în cadrul emigraţiei,<br />
a publicat cărţi de propagandă naţională şi a continuat să creeze,<br />
îmbogăţindu-şi opera de poet şi prozator.<br />
În 1851, poetul a părăsit Parisul îndreptându-se spre ţară, unde însă nu<br />
i s-a permis intrarea, fapt pentru care a continuat să călătorească în Bulgaria,<br />
Macedonia, Grecia, Turcia, Siria, Egipt şi Ierusalim, dar şi în Franţa,<br />
Anglia, Austria şi Spania. Toate aceste călătorii l-au inspirat, scriind un<br />
memorial de călătorie. De exemplu, la Beirut aflăm că l-a impresionat prosperitatea<br />
oraşului şi costumele felurite ale oamenilor, iar la Locurile Sfinte<br />
a fost scandalizat de taxele imense care erau percepute închinătorilor. Tot<br />
cu prilejul acestei vizite a trecut în revistă şi veniturile Sfântului Mormânt,<br />
care ajungeau din Principatele Române, dar şi din alte părţi, reieşind însă<br />
faptul că, cele mai însemnate erau daniile venite dinspre Ţările Române. În<br />
Egipt, Bolintineanu a fost impresionat în primul rând de piramide, pe care<br />
le-a vizitat urcându-se până în vârf, unde, după un obicei vechi, vizitatorii<br />
îşi încrustau numele. 6 George Călinescu era de părere că ”trebuie să vedem<br />
în călătoriile lui Bolintineanu şi un fel de misiune de descoperire a lumii,<br />
pentru a o face apoi cunoscută românilor prin scrieri”. 7<br />
Începând din 1857, după un exil de nouă ani, Dimitrie Bolintineanu a<br />
primit autorizaţia de a se întoarce în ţară şi sosit la Iaşi a participat la sedinţa<br />
Divanului Ad-hoc, susţinând cu tărie necesitatea înfăptuirii unirii<br />
Principatelor Române. Aşadar, Dimitrie Bolintineanu s-a dăruit ideii de<br />
unitate alături de ceilalţi scriitori români, care au înţeles că ”lupta pentru<br />
dreptate socială şi libertate naţională nu putea fi concepută în afara ideii<br />
de unire a tuturor românilor într-o singură ţară, într-un stat unitar, suveran<br />
şi independent”. 8<br />
Însă în acele momente, neavând avere materială, nu putea să participe<br />
direct la viaţa politică, nu avea dreptul să aleagă şi nici să fie ales deputat.<br />
228
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Chiriarhul Episcopiei <strong>Giurgiului</strong> prezent la Festivitatea de deschidere a<br />
Anului Şcolar 2011-<strong>2012</strong>, la Seminarul Teologic „Teoctist Patriarhul”<br />
din Giurgiu – 12 septembrie, 2011<br />
229
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Ca urmare, a iniţiat şi a condus gazeta ”Dâmboviţa”, al cărei prim număr<br />
a apărut la Bucureşti, la 11 octombrie 1858, gazetă pe care a pus-o în slujba<br />
idealului unionist. Alegerea lui Alexandru Ioan Cuza şi ca domnitor al<br />
Munteniei, la 24 ianuarie 1859 a vibrat profund în inima şi în conştiinţa lui<br />
Dimitrie Bolintineanu, astfel că în ziarul său ”Dâmboviţa”, nr. 31, din 24<br />
ianuarie 1859 avea să scrie: ”Prin această faptă se constată că dacă fraţii<br />
noştri de peste Milcov au dat exemplu de sentimente patriotice, românii<br />
de dincoace de Milcov au răspuns cu aceeaşi mărire. Demni fraţi de a fi<br />
uniţi, ei s-au dovedit astăzi încă o dată într-această luptă nobilă şi sublimă<br />
de cele mai rare sacrificii şi abnegaţii”. 9<br />
În perioada domniei lui Alexandru Ioan Cuza, Dimitrie Bolintineanu<br />
s-a situat printre cele mai de seamă figuri de patrioţi, care au ctitorit România<br />
modernă. Ca om politic, Bolintineanu s-a aflat printre cei mai consecvenţi<br />
militanţi pentru transpunerea în viaţă a idealurilor de la 1848.<br />
Mai întâi a fost numit efor al Spitalelor Civile, iar la 23 mai 1860 a fost numit<br />
comisar din partea României în Comisia Europeană a Dunării, calitate<br />
în care a făcut parte din suita domnitorului Alexandru Ioan Cuza în vizita<br />
oficială pe care a întreprins-o în septembrie 1860 la Constantinopol. Vizita<br />
a fost descrisă de Bolintineanu în broşura ”Vizita domnitorului Principatelor<br />
Unite la Constantinopol”, publicată la scurt timp după revenirea<br />
în ţară.<br />
Un an mai târziu (1861) a ocupat funcţia de ministru de externe în guvernul<br />
lui Ştefan Golescu şi a deţinut interimatul la Departamentul Controlului,<br />
iar de la 12 octombrie 1863 a făcut parte din guvernul condus de<br />
Mihail Kogălniceanu, ca ministru al Cultelor şi Instrucţiunii Publice, revenindu-i<br />
misiunea de a aplica legea secularizării averilor mănăstireşti,<br />
veghind la luarea în posesie de către stat a averilor înstrăinate. În ceea ce<br />
priveşte învăţământul, a întemeiat peste 1000 de şcoli săteşti, s-a ocupat<br />
de buna lor organizare şi a cerut cu stăruinţă ca fetele de la ţară să fie şi<br />
ele îndrumate către şcoală. De asemenea, s-a preocupat şi de înfiinţarea<br />
primelor şcoli la românii macedoneni. În ceea ce priveşte învăţământul<br />
superior, Dimitrie Bolintineanu a fost ministrul care a semnat actele de înfiinţare<br />
a Facultăţii de Litere a Universităţii din Bucureşti. Tot ca membru<br />
al guvernului Kogălniceanu, şi-a adus contribuţia şi la pregătirea reformei<br />
agrare şi a noii legi electorale. După ce în anul 1864 a demisionat din guvern,<br />
domnitorul Cuza l-a numit membru în Consiliul de Stat, instituţie ce<br />
230
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
avea menirea de a definitiva textul legilor care urmau să fie supuse spre<br />
vot Adunării. 10<br />
Abdicarea domnitorului unirii l-a îndurerat însă profund pe poet, după<br />
11 februarie 1866, activitatea sa politică încetând. Noua domnie a principelui<br />
Carol I şi politicienii care o sprijineau, vedeau în fostul sfetnic al lui Alexandru<br />
Ioan Cuza, un adversar - şi pe bună dreptate, deoarece Bolintineanu<br />
nu s-a mai împăcat până la sfârşitul vieţii sale, cu noile strări de lucruri<br />
din ţară, patronate de „monstruoasa coaliţie”, dintre liberali şi conservatori.<br />
Dealtfel, poetul şi-a exprimat cu energie atitudinea critică în satirele<br />
politice publicate sub titlul „Eumenidele” (1866) şi „Menadele” (1870). 11<br />
Admiraţia poetului pentru domnitorul Unirii reiese şi din faptul că în<br />
1869 a scris o lucrare intitulată „Viaţa lui Cuza-Vodă”, apărută la Bucureşti,<br />
la librăria lui George Ioanid & C-nie, situată pe Calea Mogoşoaiei. În<br />
prefaţa acestei lucrări, Dimitrie Bolintineanu sublinia faptul că a fost scrisă<br />
„fără spirit de partid, fără părtinire, sacrificând istoriei orice consideraţiuni<br />
de amicie...Domnul Cuza va fi în istorie un domn român din cei mai<br />
mari prin actele sale de reformă, prin tactul său de a servi drepturile şi<br />
autonomia patriei sale afară din ţară”. 12<br />
Despre prietenia şi preţuirea pe care Dimitrie Bolintineanu o avea faţă<br />
de Alexandru Ioan Cuza, scria şi ziarul „Trompeta Carpaţilor”, la moartea<br />
poetului: „Între amicii săi, Bolintineanu număra personaje şi onorabilităţi<br />
precum: Costache Negri, Vasile Alecsandri, Vodă Cuza. Cu nimic nu<br />
se rechema la simţire spiritul Bolintineanului în adormire, decât cu numele<br />
Cuza. Când voiau amicii să-l recheme spre a-i putea vorbi, începeau<br />
să-i vorbească de Cuza, şi ochiul rătăcind al poetului îşi îndrepta cătarea<br />
spre cel ce îi vorbea”. 13<br />
Legat de creaţia literară, ca şi ceilalţi scriitori ai vremii sale, Dimitrie<br />
Bolintineanu a abordat - aşa cum scria Ion Roman în lucrarea dedicată<br />
poetului şi apărută la Editura Tineretului în anul 1962 - diverse genuri literare,<br />
„cu acea însufleţire a începuturilor, fără să se întrebe ce domeniu<br />
al literaturii îngăduia o mai deplină manifestare a talentului său...Recunoscând<br />
meritele scriitorului în această acţiune folositoare în genere<br />
literaturii noastre, vom nota totodată că dispersarea sa, graba cu care<br />
şi-a dat la tipar lucrările, dar şi greutăţile datorate lipsei unei experienţe<br />
anterioare au făcut ca o parte din ceea ce a publicat să nu reziste timpului.<br />
Astăzi îl preţuim cu deosebire pentru legendele istorice, pentru lirica<br />
patriotică, precum şi pentru alte poezii, dar şi pentru unele pagini de<br />
231
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
proză. După Bolintinenau, misinuea poeziei «este de a curăţi sufletele, de<br />
a le întări prin amintirea virtuţilor şi descrierea patimilor, având întotdeauna<br />
în vedere îmbunătăţirea soartei oamenilor»”. 14<br />
Creaţia literară a lui Dimitrie Bolintineanu cuprinde următoarele<br />
scrieri:<br />
- 1846 - începe să publice seria de legende istorice;<br />
- 1847 - şi-a alcătuit primul volum care s-a tipărit la Bucureşti pe cheltuiala<br />
„Asociaţiei literare” - Colecţie din poeziile domnului D. Bolintineanul;<br />
- 1848 - aflat în exil scrie satirele Către boierii români antinaţionali şi<br />
Către muierile lor;<br />
- 1851 - publică la Paris trei numere din Albumul pelerinilor români;<br />
- 1852 - îi apare la Iaşi, prin grija lui G. Sion, volumul Cântece şi<br />
plângeri;<br />
- 1854 - la Paris îi apare broşura de propagandă şi informare Les Principautes<br />
Roumaines - 1855 - Vasile Alecsandri îi publică la Iaşi în „România<br />
literară” - romanul Manoil. La Bucureşti apare volumul Poeziile vechi<br />
şi nouă ale d-lui Dimitrie Bolintineanu, editat de G. Sion;<br />
- 1856 - i se tipăreşte la Paris cartea Austria, Turcia şi moldo-valahii,<br />
iar G. Sion se îngrijeşte la Iaşi de apariţia volumului Călătorii în Palestina<br />
şi Egipt;<br />
- 1858 - publică volumele Legende sau basme naţionale în versuri, Melodii<br />
române, Călătorii pe Dunăre şi în Bulgaria;<br />
- 1861 - publică volumul de satire Nemesis;<br />
- 1862 - tipăreşte romanul Elena, Legende noi şi primul volum din Mizerabilii<br />
de Victor Hugo, tradus în colaborare cu Alexandru Zane şi M.<br />
Costiescu (traducerea volumele II-VI va apărea până în 1864);<br />
- 1863 - publică volumele Călătorii la românii din Macedonia şi Muntele<br />
Athos, Viaţa lui Mihai Viteazul făcută pentru înţelegerea poporului<br />
de un anonim, Viaţa lui Ştefan cel Mare, Viaţa lui Vlad Ţepeş-Vodă şi<br />
Mircea cel Bătrân;<br />
- 1865 - îşi adună versurile în două volume intitulate Poezii atât cunoscute<br />
cât şi inedite;<br />
- 1866 - publică dramele Mihai Viteazul condamnat la moarte şi Ştefan<br />
Vodă cel berbant;<br />
- 1867 - publică poema în patru cânturi Conrad;<br />
232
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
- 1868 - publică volumul Drame istorice. Şase drame istorice noi, iar<br />
revista Albina Pindului îi tipăreşte studiul Poezia română în diverse epoce;<br />
- 1869 - tipăreşte Poezii din tinereţe nepublicate încă şi o serie de cărţi<br />
cu caracter memorialistic: Domnii regulamentari şi istoria celor trei ani<br />
de la 11 februarie până astăzi, Viaţa lui Cuza-Vodă, Cartea poporului român,<br />
România roabă la austro-maghiari, Nepăsarea de religie, de patrie<br />
şi de dreptate la români;<br />
- 1870 - publică Traianida - poemă epică naţională, Cleopatra regina<br />
Egiptului, Menadele - satire politice, Plângerile României, Cuza-Vodă şi<br />
oamenii săi. 15<br />
Începând din 1871, poetul s-a văzut silit să-şi întrerupă munca, din cauza<br />
unei boli necruţătoare. Deşi ministru în două guverne, Bolintineanu era<br />
sărac, pentru că a ştiut toată viaţa să fie cinstit, pensia pe care o primea intrând<br />
în buzunarele creditorilor. Oficialitatea a refuzat să-i acorde ajutor,<br />
fapt pentru care prietenii au încercat să-l ajute, organizând o loterie la care<br />
au fost puse biblioteca poetului şi alte câteva piese de mobilier, câştigătorii,<br />
Vasile Alecsandri şi Costache Negri făcând gestul generos de a nu-şi însuşi<br />
obiectele. La rândul său, deputatul Cezar Bolliac, reprezentând un grup<br />
de deputaţi, a cerut Camerei să voteze pentru poet o recompensă naţională,<br />
demers rămas fără urmare. În acest context, Bolliac a prezentat cazul<br />
disperat al poetului, fiului fostului domnitor Grigore al IV-lea Ghica, prinţul<br />
Dimitrie Alexandru Ghica (1816-1879), cunoscut sub numele de Beizadea<br />
Mitică, care i-a promis tot ajutorul, ceea ce s-a şi întâmplat. La Spitalul<br />
Pantelimon unde a fost internat, poetului i s-au rezervat două camere,<br />
două surori medicale se aflau în permanenţă la căpătâiul său, medicii spitalului<br />
în frunte cu dr. Carol Davila îl vizitau în fiecare zi, interesându-se<br />
de hrana bolnavului şi administrarea tratamentului, nefăcându-se niciun<br />
fel de economie, ba mai mult, a fost plătită şi o trăsură care să-l plimbe pe<br />
poet prin curtea spitalului. 16<br />
Ajutor i-a oferit din exil, şi bunul său prieten, nimeni altul decât domnitorul<br />
Alexandru Ioan Cuza, care ştiind cât este de mândru s-a folosit de<br />
o mică înşelătorie pentru a-l face să-l primească - aşa cum a povestit Iuliu<br />
Zane, fiul lui Alexandru Zane, în casa căruia poetul a locuit în ultimii ani<br />
ai vieţii: l-a pus pe un negustor să-i scrie că odată l-a înşelat cu o sumă de<br />
bani, dar că mustrându-l conştiinţa, i-o restituie. 17<br />
Cu tot ajutorul şi buna îngrijire, la 27 august 1872, poetul Dimitrie Bolintineanu<br />
s-a stins din viaţă, fără ca nicio oficialitate a statului să acorde<br />
233
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Sinaxa stareţilor şi stareţelor mănăstirilor din cuprinsul Episcopiei<br />
<strong>Giurgiului</strong> – Schitul Strâmbu-Găiseni, 26 septembrie 2011<br />
234
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Preasfinţitul Părinte Ambrozie prezent la manifestările religioase închinate<br />
Sf. Ier. Antim Ivireanul – Biserica Parohiei Mogoşeşti – 27 septembrie, 2011<br />
235
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
vreo importanţă acestui moment. Referitor la dispariţia poetului, Constantin<br />
Bacalbaşa în memoriile sale „Bucureştii de altădată” scria: „La 27 august<br />
a murit în spitalul Pantelimon, după o lungă şi crudă boală, în cea<br />
mai neagră mizerie, fără familie, fără ajutor de nicăieri, în mijlocul nepăsării<br />
generale, poetul Dimitrie Bolintineanu. Poet al redeşteptării naţionale,<br />
fost ministru al Cultelor şi Instrucţiunii, acest om, asistat, în anii<br />
cei din urmă ai boalei şi mizeriei sale, numai de un singur prieten devotat,<br />
anume Zane, a murit neştiut aproape de nimeni, iar cadavrul lui a<br />
stat în spital până ce oarecari membri ai familiei l-au ridicat şi l-au dus<br />
în comuna Bolintinul din Vale, unde a fost înmormântat. Nimeni, absolut<br />
nimeni (Bacalbaşa se referea aici la oficialităţile statului român) n-a urmat<br />
trupul neînsufleţit al poetului, nicio coroană, nici chiar ministrul Cultelor<br />
şi Instrucţiunii n-a trimis măcar un delegat. Rareori ingratitudinea omenească<br />
a fost atât de cinică”. 18<br />
Gazeta „Trompeta Carpaţilor”, la conducerea căreia l-a înlocuit un<br />
timp pe Cezar Bolliac, şi unde a publicat articole critice la adresa noului<br />
regim instaurat după detronarea lui Cuza, prezenta astfel momentul morţii<br />
poetului, în numărul din 27 august 1872: „Bolintineanu a murit şi corpul<br />
lui s-a transferat la biserica Sfântul Gheorghe Nou. La pornirea de la<br />
Pantelimon, toate onorurile cuvenite unui aşa nume s-au dat cu prisos,<br />
din ordinele Eforiei. La Sfântul Gheorghe Nou însă, corpul s-a depus sub<br />
un modest catafalc şi s-a înconjurat de câteva oale cu flori şi câteva ghirlande<br />
şi buchete aduse de familia Zane şi de câţiva şcolari. Domnul Bolliac<br />
rugase pe domnul Nicolae Kreţulescu să vorbească colegului său de la<br />
Culte, ca să intervină la Ministerul Instrucţiunii Publice, pentru onorurile<br />
cuvenite unuia dintre cei mai mari autori români, iar alte persoane<br />
s-au dus de-a dreptul la ministru, fără niciun rezultat însă. Ce trebuie să<br />
mărturisim noi, care acum am văzut lucrul cu ochii, este că clerul bucureştean<br />
a dat probe de sentimente naţionale cu această ocazie. La moartea<br />
Bolintineanului ştiau bine popii că nu sunt nici colaci, nici bani, şi cu<br />
toate acestea, de la miezul nopţii şi până la miezul zilei, preoţi dintre cei<br />
mai aleşi se întreceau la citirea stâlpilor, şi în jurul catafalcului erau numai<br />
preoţi. La ora 12.00, familia Bolintineanu a ridicat corpul şi l-au dus<br />
să-l înmormânteze în satul Bolintinul din Vale, unde s-a născut poetul. Şi<br />
ce era să facă, căci din partea guvernului putea să mai stea corpul acolo,<br />
oricâte zile. Niciun ministru, nici chiar al Cultelor, nimeni din partea guvernului,<br />
nimeni din partea municipalităţii n-a venit să facă nicio onoare<br />
ilustrului răposat, marelui autor şi fost ministru al Cultelor - Dimitrie<br />
236
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Bolintineanu. Dar membrii Academiei, dar Societatea pentru Învăţătura<br />
Poporului Român, pe care a susţinut-o răposatul atât de mult, dar liceele,<br />
dar şcolile fost-au ele mai simţitoare la pierderea autorului Bolintineanu,<br />
decât guvernul şi Ministerul Cultelor?. Nicidecum. La căpătâiul<br />
mortului, afară de câteva rude, întregul personal al Trompetei Carpaţilor<br />
şi editorul operelor răposatului dl. Ioanid, nu se mai distingeau decât<br />
câţiva copilaşi şi poate trei, patru alte persoane dintre comercianţii din<br />
preajmă.” 19<br />
Viaţa lui Dimitrie Bolintineanu a fost una ilustrativă pentru epoca sa, a<br />
fost o viaţă de luptă şi suferinţă închinată idealurilor de libertate şi unitate<br />
ale românilor. Crezul politic al revoluţionarilor de la 1848 şi al luptătorilor<br />
pentru unirea celor două principate - printre care s-a numărat şi Dimitrie<br />
Bolintineanu - a fost preocuparea de căpătâi, aceştia punând mai presus<br />
de orice dragostea de patrie şi popor, suferind în exil, departe de cei dragi,<br />
nerenunţând nicio clipă la ideile şi idealurile cărora le închinaseră propriile<br />
lor vieţi.<br />
St. O. Iosif scria în prefaţa la unul din volumele de poezii ale lui Dimitrie<br />
Bolintineanu că „rămâne o figură simpatică în cadrul vremii sale. Ca<br />
ministru al lui Cuza, în scurtul răstimp cât a stat la departamentul învăţământului,<br />
a căutat să dea fiinţă reformelor ce-i zăceau la inimă, cum a<br />
fost extinderea instrucţiei la sate şi înfiinţarea primelor şcoli în Macedonia;<br />
ca om, a ştiut să rămână sărac şi cinstit, chiar şi după ce ajunsese în<br />
fruntea bucatelor; ca poet a cântat eroii şi faptele lor strălucite, durerile<br />
şi aspiraţiile naţiunii, pe care a iubit-o aşa de mult şi aşa de sincer”. 20<br />
Note:<br />
1. apud Ion Roman, Dimitrie Bolintineanu, Bucureşti, Edit. Tineretului, 1962, p. 10<br />
2. Ibidem<br />
3. apud Ion Roman, Prefaţă, în Dimitrie Bolintineanu, Legende istorice, ediţia a II-a, Edit. Ion<br />
Creangă, Bucureşti, 1980, p. 5, 6<br />
* Florian Aron (1805-1887) - istoric, profesor şi publicist român, născut în satul Rod, județul<br />
Sibiu, propagator în Muntenia al ideilor Şcolii Ardelene. Şi-a făcut studiile gimnaziale la<br />
Blaj, iar cele universitare la Budapesta. Solicitat de Dinicu Golescu, a început să predea<br />
din 1830 la şcoala acestuia de la Goleşti. În perioada 1832-1847 a predat limba latină şi<br />
istorie la Colegiul Sfântul Sava.<br />
* atunci Franţa era monarhie, pe tron aflându-se regele Ludovic-Filip (1773-1850; rege între<br />
anii 1830-1848), aşa că strigătul studenţilor reprezenta o manifestare revoluţionară<br />
4. Ibidem, p. 7<br />
5. Ibidem, p. 8<br />
6. apud Daniela Cârlea Şontică, Paşoptistul pelerin, în http:www.jurnalul-national/<br />
paşoptistul-pelerin-2404.htm<br />
237
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
7. Ibidem<br />
8. apud Teodor Vârgolici, 150 de ani de la Unirea Principatelor. Scriitorii români şi Unirea,<br />
în http://www.romlit.ro/scriitorii_romani_şi_unirea )<br />
9. Ibidem<br />
10. Ion Roman, op.cit., p.11<br />
11. Ibidem<br />
12. Dimitrie Bolintineanu, Viaţa lui Cuza-Vodă, Prefaţă, Noua librărie George Ioanid & C-nie,<br />
Calea Mogoşoae, Bucuresci, 1869<br />
13. Trompeta Carpaţilor, anul X, nr. 1011, duminică, 27 august 1872<br />
14. Ion Roman, op.cit., p.60<br />
15. Dimitrie Bolintineanu, Legende istorice, ediţia a II-a, Edit. Ion Creangă, Bucureşti, 1980,<br />
p. 233-237<br />
16. Trompeta Carpaţilor, anul X, nr. 1011, duminică, 27 august 1872<br />
17. A.D.Xenopol, Domnia lui Cuza-Vodă, vol. I, Iaşi, Tipografia „Dacia”, 1903, p 25<br />
18. Constantin Bacalbaşa, Bucureştii de altădată, vol I (1871-1877), Edit. Eminescu, Bucureşti,<br />
1987, p. 118<br />
19. Trompeta Carpaţilor, anul X, nr. 1011, duminică, 27 august 1872<br />
20. Dimitrie Bolintineanu, op. cit., p.229<br />
238
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Tit Simedrea 1 - Ierarh al<br />
Bisericii Ortodoxe Române<br />
239<br />
Pr. Drd. Costel Voicu<br />
In şirul ierarhilor Ortodoxiei Româneşti se înscrie, la loc de cinste,<br />
şi mitropolitul Tit Simedrea, personalitate marcantă a spiritualităţii<br />
şi culturii româneşti (1886 - 1971). Cu toate acestea,<br />
aşa cum subliniază Părintele profesor doctor Alexandru M. loniţă, despre<br />
acest ierarh de excepţie al Bisericii noastre se ştie destul de puţin şi s-a<br />
scris şi mai puţin. Motivul? A păstorit într-o parte de ţară "efectiv şi dintotdeauna<br />
românească" - Basarabia de la a cărei primă înstrăinare s-au<br />
împlinit de curând 200 de ani2 , 28 mai 1812.<br />
Suntem în perioada interbelică, perioadă în care Biserica noastră era<br />
chemată să-şi vindece rănile provocate de factori străini de spiritul şi de<br />
misiunea sa. După mai multe încercări, autoritatea noastră bisericească a<br />
reuşii să pună în aplicare Legea şi Statutul de organizare al Bisericii Ortodoxe<br />
Române - 6 mai 1925.<br />
În baza acestora, s-a putut realiza unificarea vieţii religioase-bisericeşti<br />
a tuturor românilor în cele cinci provincii istorice româneşti sub conducerea<br />
Sfântului Sinod. De asemenea, Biserica Ortodoxa Română dobândeşte<br />
acum noi organisme menite să-i sporească prestigiul şi puterea, precum şi<br />
propria ei organizare autonomă şi administrativă la care a fost chemat şi<br />
elementul laic -mirenii.<br />
Tit Simedrea Mitropolitul a fost chemat să-şi aducă contribuţia, şi speranţele<br />
puse în capacităţile şi devotamentul său nu au fost înşelate. Urmase<br />
cursuri medii şi universitare de Teologie în Bucureşti, la Montpellier şi<br />
Paris şi de drept, la laşi,
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
A activat ca preot de mir la Prunaru (Vlaşca), 1907-1916, şi în Bucureşti,<br />
la biserica Sf Nicolae - Tabacu.<br />
Chiar de praznicul „înălţării Sfintei Cruci", anul 1923, fiind încă preot,<br />
Tit Simedrea a fost chemat de patriarhul Miron Cristea (1919-1939) în<br />
fruntea Cancelariei Sfântului Sinod şi la conducerea Consistoriului Central<br />
<strong>Bisericesc</strong>.<br />
Începând cu noiembrie 1924, mitropolitul Tit Simedrea se implică tot<br />
mai mult în domeniul culturii ca redactor al publicaţiei „Apostolul" - curierul<br />
Arhiepiscopiei Bucureştilor, colaborând şi întreţinând legături cu tinerii<br />
intelectuali grupaţi în jurul revistei „Gândirea", dominată atunci de<br />
scrisul şi con cepţia creştină ale lui Nichifor Crainic. A fost vicar al Arhiepiscopiei<br />
Bucureştilor, preşedinte al Asociaţiei creştine „Patriarhul Miron",<br />
director şi profesor la Academia de Muzică Religioasă, director al Institutului<br />
Biblic şi de Misiune, episcop al Hotinului, arhiepiscop al Cernăuţilor<br />
şi mitropolit al Bucovinei. În toate aceste posturi de răspundere a adus un<br />
suflu nou, a instituit organe de presă şi de administraţie, instituţii culturale<br />
şi misionare.<br />
EPISCOP AL HOTINULUI (1936 - 1940)<br />
<strong>Episcopia</strong> Hotinului, reînfiinţată în luna martie 1923 pentru întărirea<br />
credinţei ortodoxe şi trezirea conştiinţei naţionale în acest colţ de ţară românească,<br />
a fost lipsită la început de aşezămintele absolut necesare propăşirii<br />
şale.<br />
Primul episcop al acestei eparhii, vlădica Visarion Puiu, în zece ani de<br />
păstorie, sprijinit de râvna şi sacrificiile clerului, a înzestrat eparhia cu multe<br />
instituţii trebuitoare pentru consolidarea şi dezvoltarea vieţii bisericeşti.<br />
Dar, cu toate aceste înfăptuiri, rămăseseră încă multe de făcut în această<br />
eparhie, mai ales pe latura pastoral-misionară şi a luminării credincioşilor,<br />
fără de care zadarnică ar fi rămas truda pentru zidirile materiale.<br />
Unele dintre aceste cerinţe s-au împlinit de către urmaşul său care, veghind<br />
cu grijă şi cumpănire la rosturile Eparhiei Hotinului, a semănat dragostea<br />
şi bunăvoirca în ogorul vieţii bisericeşti.<br />
240
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Conferinţă pastoral-misionară cu preoţii din Protopopiatele<br />
Giurgiu şi Hereşti – 4 octombrie, 2011<br />
Conferinţă pastoral-misionară cu preoţii preoţii din Protopopiatele<br />
Bolintin şi Mihăileşti – 5 octombrie, 2011<br />
241
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
ALEGEREA, ÎNVESTITURA ŞI INSTALAREA<br />
Prin alegerea episcopului Visarion Puiu, la 17 octombrie 1935, ca arhiepiscop<br />
al Cernăuţilor şi mitropolit al Bucovinei, scaunul Eparhiei Hotinului<br />
a devenit vacant. Completarea vacanţei s-a hotărât a se face în ziua de<br />
1 decembrie 1935, pentru a nu se depăşi termenul de trei luni prevăzut de<br />
dispoziţiile statutar-canonice. Chestiunea alegerii noului episcop a preocupat<br />
în chip deosebit preoţimea Eparhiei, care, în conferinţele sale generale,<br />
desfăşurate între 18 şi 26 noiembrie 1935, şi-a exprimat dorinţa ca viitorul<br />
chiriarh, din oricare parte a ţării va fi, să aibă merite personale şi bisericeşti<br />
care să-l ridice singure la această treaptă, şi a lăsat grija desemnării persoanei<br />
care să îndeplinească aceste calităţi în seama membrilor Adunării<br />
eparhiale şi a protoiereilor.<br />
Consfătuirea membrilor Consiliului eparhial şi a protoiereilor, în cea<br />
mai mare parte membri clerici ai Adunării eparhiale, convocată în ziua de<br />
4 decembrie 1935, la Bălţi, luând în discuţie ocuparea scaunului vacant de<br />
episcop al Hotinului, a stabilit să susţină un singur candidat din partea<br />
clerului Eparhiei, în persoana arhiereului Tit Simedrea Târgovişteanul, vicarul<br />
Arhiepiscopiei Bucureştilor, rugându-1 să renunţe a candida la alte<br />
scaune vacante şi să primească a fi episcop clerului şi credincioşilor din<br />
<strong>Episcopia</strong> Hotinului. 3<br />
Colegiul electoral <strong>Bisericesc</strong>, alcătuit din membrii Sfantului Sinod şi<br />
din membrii clerici şi mireni delegaţi ai eparhiilor în Congresul Naţional<br />
<strong>Bisericesc</strong>, sporit cu membrii Adunării eparhiale a Episcopiei Hotinului,<br />
întrunit la Bucureşti, în ziua de 11 decembrie 1935, sub preşedenţia patriarhului<br />
Miron Cristea, a declarat ales, cu 93 voturi din 153 exprimate, pe<br />
arhiereul Tit Simedrea ca episcop al Hotinului. 4<br />
Luând cuvântul, noul ales a spus, între altele, următoarele:<br />
"Mă rup de locul ce-l ocup, destul de onorabil, de arhiereu vicar şi<br />
director al Cancelariei Sfântului Sinod, cu multă părere de rău, fiindcă<br />
demnităţile acestea, tot în slujba Bisericii, mi-au prilejuit multe bucurii.<br />
Mă duc acolo unde sunt cerut, nu să fiu stăpân, cum mi-au spus deputaţii<br />
eparhiali ai Hotinului, ci slugă tuturor slugilor lui Hristos.<br />
Am fost din modest preot de sat, pus în locuri de cinste şi, apoi, ca sămi<br />
desăvârşesc pregătirea, am fost trimis în străinătate, pe urmă, am<br />
fost trecut în cinul cel mare al arhieriei.<br />
242
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
In ce mă priveşte, voi căuta să fiu episcop bun şi înţelegător, ca la<br />
sfârşitul vieţii, păstoriţii mei să spună despre mine: am avut un om cumsecade<br />
în fruntea noastră.<br />
Cunosc colţul de ţară unde mă duc. Am fost acolo ostaş, când Ţara a<br />
avut nevoie de mine. Voi fi de acum ostaş al lui Hristos, purtând în suflet<br />
idealul de a îndrepta multe din cele ce au nevoie de bună îndreptare.<br />
Vă mărturisesc că ştiu de ajuns ce înseamnă misiunea de episcop, mai<br />
ales în Basarabia. Este nevoie de muncă îndelungată, de devotament, dar<br />
mai cu seamă de spirit nou în ogorul lui Hristos şi de ajutorare a culturii<br />
pe care robia de ieri a împiedicat-o atâta vreme (...) 5<br />
Sfântul Sinod, în şedinţa sa din 12 decembrie 1935, ^cercetând dosarul<br />
alegerii şi constatând că s-au respectat toate dispoziţiile regulamentare, a<br />
validat alegerea arhiereului Tit Simedrea în scaunul de episcop al Hotinului<br />
şi a întocmitformele legale, prin Ministerul Cultelor, pentru confirmare<br />
şi învestitură6 .<br />
După emiterea Decretului nr. 2840 din 16 decembrie 1935, publicat<br />
în Monitorul Oficial nr. 290 din 17 decembrie 1935, prin care arhiereul<br />
Ţit Simedrea a fost confirmat în scaunul de episcop al Eparhiei Hotinului,<br />
pentru care a fost ales de Colegiul Electoral <strong>Bisericesc</strong>, a urmat învestitura,<br />
care a avut loc în ziua de 21 decembrie 1935, la Palatul Regal din Bucureşti,<br />
odată cu a episcopului Andrei Magieru al Aradului. Mulţumind pentru înmânarca<br />
câijei, semn al puterii cu care a fost învestit de a păstori, ca episcop<br />
canonic peste credincioşii Eparhiei Hotinului, episcopul Tit spunea:<br />
„Colţul de ţară peste care mă trimiteţi păstor duhovnicesc este unul<br />
dintre cele care au văzut şi îndurat multe vitregii ale soartei. Mult sânge<br />
omenesc a stropit acest pământ şi multe necazuri au străpuns inima<br />
fraţilor noştri români şi creştini, locuitori şi stăpâni aici de mii de ani. La<br />
hotarul de nord-est al ţării, la Nistru, graniţă nu numai între două popoare,<br />
ci şi între două continente geografice şi morale, unde sunt trimis<br />
să slujesc lui Dumnezeu şi Neamului, îmi iau îndatorirea să răspândesc<br />
cultura şi civilizaţia românească prin Biserică, prin aşezămintele de stat<br />
şi particulare ce sunt în flintă sau se vor înfiinţa prin propovăduirea cu<br />
viu grai şi prin carte tipărităprin pilda vie a clerului ce va sta sub chivernisirea<br />
mea ". 7<br />
Întronizarea episcopului Tit Simedrea a avut loc în ziua de duminică, 29<br />
decembrie 1935, în Catedrala episcopală din Bălţi, în prezenţa ministrului<br />
243
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
cultelor, Alexandru Lapedatu, a episcopului Dionisie al Ismailului, a-reprezentanţilor<br />
autorităţilor locale şi a unui mare număr de credincioşi.<br />
După Sfânta Liturghie oficiată de preoţii catedralei, având ca protos pe<br />
arhimandritul Eugen Laiu, ministrul Alexandru Lapedatu a dat citire Decretului<br />
de confirmare, apoi, a citit Gramata mitropolitului Bucovinei, sub<br />
jurisdicţia căruia se alia episcopul Hotinului.<br />
La sfârşit, episcopul Tit Simedrea a mulţumit ministrului Cultelor pentru<br />
urările de rodnică păstorie în cârmuirea duhovnicească şi administrativă<br />
a Eparhiei Hotinului, pe care le-a adresat odată cu citirea Decretului<br />
de confirmare, apoi a rostit o cuvântare pentru toţi credincioşii prezenţi<br />
în catedrală, vorbindu-le despre credinţa în Dumnezeu şi ascultarea de<br />
Biserică.<br />
A încheiat cu următoarele cuvinte:<br />
"Clerul din această Eparhie este încercat în lupta duhovnicească şi nu<br />
mă îndoiesc de preţiosul său sprijin fiindcă nu mie mi-l va da, ci Bisericii<br />
şi Ţării.<br />
Fiecare din locul chemării sale până ce nu va izbuti să îndepărteze toată<br />
dihonia, toată vrajba, toată patima, care ruşinează făptura lui Dumnezeu.<br />
Slujitori ai lui Hristos şi ai naţiei să facem să înflorească pe aceste<br />
meleaguri credinţa tare în Dumnezeu, dragostea de Neam şi de Ţară şi<br />
nădejdea unui viitor în care urmaşii lui Ştefan Vodă cel Mare şi Sfânt să<br />
se simtă stăpâni pe vecie în clironomia lor străbună.<br />
Dar, iarăşi vă rog, să mai cunoaşteţi şi aceea că tot aşa de preţios este<br />
şi sprijinul bunilor creştini, mai ales al acelora care se află în dregătorii<br />
şi slujbe mireneşti.<br />
Dacă între credinţa noastră, a celor ce ne aflăm în fruntea poporului,<br />
şi faptele noastre nu va fi potriveală, zadarnică truda, zadarnic timpul<br />
pierdut.<br />
Deci, cer cu încredere desăvârşită ajutorul tuturor. Vom fii fericiţi să<br />
vă simţim alături la muncă pentru ridicarea neamului nostru creştinesc<br />
şi românesc din acest colţ de ţară. Şi, astfel, înfrăţiţi cu toţii la muncă<br />
pentru ridicarea Bisericii şi întărirea Patriei, să putem da seamă cu faţa<br />
cinstită şi curată înaintea lui Dumnezeu în ceruri şi aici pe pământ înaintea<br />
oamenilor „ţinând minte că aceluia ce i s-a dat mult, mult i se va cere8 .<br />
244
LUcRAREA pASToRAL - mISIoNARă<br />
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Programul viitoarei sale lucrări pastoral-misionare în Eparhia Hotinului,<br />
a fost schiţat de vlădica Tit Simedrea în cuvântarea ţinută cu prilejul<br />
primirii învestiturii, subliniind:<br />
"Voi propovădui lumina şi nu o voi «ţine sub oboroc, ci în sfeşnic»,<br />
nu oblojită numai între cele patru ziduri ale bisericii, ci, îndeosebi, în sufletul<br />
fiecăruia pentru pacea, binele şi mântuirea celor ce mi se încredinţează<br />
spre păstorire. Această îndatorire mi-o iau cu atât mai mult cu cât<br />
ştiu ce dor de lumină, duhovnicească stăpâneşte sufletul bun al popondui<br />
dreptcredincios basarabean, dar mai ales cu convingerea că aceasta este<br />
cea dintâi şi cea mai de pe urmă datorie a unui păstor de suflete." 9<br />
I. Lichidarea stilismului<br />
La urcarea episcopului Tit Simedrea în scaunul vlădicesc de la Bălţi,<br />
<strong>Episcopia</strong> Hotinului era puternic tulburată de stilişti. În partea de nordvest<br />
a Eparhiei mai mult de 30 de parohii curat româneşti cunoşteau, din<br />
cauza stilismului agresiv, un adevărat război religios. În luna august, anul<br />
1935, în parohia Albineş, stiliştii atacaseră forţa poliţienească, provocând<br />
morţi şi răniţi de ambele părţi. Asemenea dezordini au continuat şi în cursul<br />
anului 1936 în parohiile Limbeni, Sărata-Veche şi Ilenuşa, unde, de<br />
asemenea, stiliştii s-au ridicat împotriva forţelor de ordine locale, pricinuind<br />
vărsări de sânge10 .<br />
Dar în timp ce preoţii erau ameninţaţi cu moartea şi alungaţi din parohiile<br />
lor, autorităţile centrale ale statului priveau aceste tulburări, de unde<br />
n-au lipsit agenţii provocatori, ca simple neînţelegeri religioase.<br />
Era o situaţie grea, mai ales că Eparhia nu era pregătită să-i<br />
facă faţă:<br />
„La instalarea mea aici - constata noul episcop în cuvântul rostit<br />
la Adunarea Eparhială din luna mai 1936 - am aflat stilismul în toiul<br />
fierberii, dar misionarismului, pastoraţiei în parohii şi activităţii culturale<br />
nici până astăzi n-am putut să le dau de urmă. Dintr-o dată m-am<br />
trezit în toiul unui război duhovnicesc, fără armată, fără muniţii, fără<br />
echipament şi fără cadre. Misionarii nu funcţionau, secţia culturală nu<br />
funcţiona, pastoraţia în parohii, afară de mici excepţii, era nulă. Problema<br />
pastoraţiei abia de aici încolo se pune în această Eparhie.” 11<br />
245
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Aspecte din timpul Simpozionului Naţional „Arta renascentistă în spaţiul<br />
eclezial vlăscean - 193 de ani de la naşterea marelui Pictor Gh. Tattarescu” –<br />
biserica „Buna Vestire din Giurgiu” – 24 octombrie, 2011<br />
246
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
De îndată ce s-au încheiat festivităţile de instalare, vlădica Tit a convocat<br />
protopopii şi preoţii din zonele bântuite de stilişti spre a se informa şi<br />
plănui lucrarea de stăvilire a acestei tulburări.<br />
Concluziile acestei consfătuiri au fost adoptate de Consiliul eparhial în<br />
şedinţa din 9 ianuarie 1936 şi învestite cu putere de aplicare.<br />
Astfel, preoţii din parohiile contaminate de stilişti au fost<br />
îndrumaţi:<br />
- Să săvârşească Sfânta Liturghie în fiecare zi, timp de 40 de zile, cu<br />
rugăciuni speciale pentru întoarcerea celor rătăciţi la dreapta credinţă.<br />
- Să nu refuze nici o slujbă religioasă cerută de enoriaşi;<br />
- Să nu pretindă nicio taxă pentru serviciile săvârşite, multuminduse<br />
cu ceea ce vor putea plăti credincioşii. 12<br />
Apoi, <strong>Episcopia</strong> a pus la cale organizarea unei misiuni în satele asaltate<br />
de stilişli şi, în fine, s-au dat preoţilor îndrumări practice de activitate pastorală<br />
sârguincioasă şi continuă pentru stăvilirea acestei tulburări.<br />
Desigur, dintre toate măsurile, cea mai însemnată era organizarea misiunii.<br />
Aceasta nu se putea însă realiza oricum. De aceea, s-au căutat mai<br />
întâi în Eparhie preoţi capabili, care de bună voie să primească sporul de<br />
muncă cerut de asemenea lucrare şi, după ce s-au obţinut adeziunile, s-au<br />
organizat cursuri misionare de îndrumare şi pregătire, care s-au ţinut la<br />
Bălţi, în zilele de 13-14 iulie 1936.<br />
La aceste cursuri, care s-au desfăşurat sub directa priveghere a ierarhului,<br />
au luat parte 84 de preoţi voluntari şi s-au analizat cauzele stilismului,<br />
metodele practice de combatere şi timpul cel mai prielnic pentru trimiterea<br />
echipelor misionare în satele tulburate de stilişti.<br />
Cu privire la cauzele stilismului, s-a precizat că acestea erau de două<br />
categorii:<br />
1. Principale:<br />
- Lipsa contactului sufletesc între cler şi popor;<br />
- Analfabetismul religios, ignoranţa poporului în materie de credinţă<br />
şi lipsa de disciplină bisericească;<br />
- Şovăiala clerului în ceea ce priveşte problema stilistă.<br />
2. Secundare:<br />
- Lipsa sprijinului autorităţilor de stat<br />
- Tradiţionalismul poporului;<br />
247
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
- Lipsa unităţii de vedere între Bisericile Ortodoxe în privinţa<br />
calendarului. 13<br />
În continuare, dintre participanţii la aceste cursuri de îndrumare misionară<br />
s-au alcătuit zece echipe, a câte trei preoţi, care au fost trimise să lucreze<br />
în satele contaminate de stilişti, în zilele de 31 ianuarie - 10 februarie<br />
1937, adică în perioada când sătenii nu erau ocupaţi cu munca câmpului. 14<br />
Concomitent cu intensificarea lucrării pastorale în Eparhie, vlădica Tit<br />
Simedrea nu a lăsat neluată în seamă nici problema agitării mişcării stiliste<br />
de către politicieni pentru foloase electorale.<br />
După dese şi stăruitoare intervenţii pe lângă fruntaşii vieţii politice locale,<br />
membri ai Adunării eparhiale, de a nu mai încuraja dezbinarea stilistă,<br />
vlădica Tit Simedrea a putut constata că trebuia domoliţi şi politicienii<br />
din partidele adverse şi, deci, împăcate partidele pe această chestiune. În<br />
acest scop, Tit Simedrea a adus problema în dezbaterea Sfântului Sinod,<br />
cu propunerea de a se convoca o consfătuire la nivel central cu toţi şefii de<br />
partide şi chiriarhii din eparhiile primejduite de stilism, spre a se ajunge la<br />
o înţelegere în legătură cu stăvilirea acestei tulburări.<br />
Propunerea a fost bine primită de Sfântul Sinod şi în ziua de 15 iunie<br />
1936 s-a ţinut la Bucureşti, sub preşedinţia patriarhului Miron Cristea,<br />
această consfătuire. Rezultatul a fost neaşteptat de mulţumitor: şefii<br />
partidelor au răspuns personal sau prin delegaţi la convocarea ce li s-a făcut<br />
şi în urma expunerii documentare şi convingătoare a episcopului Tit<br />
Simedrea al Hotinului şi-au luat obligaţia de a nu mai încuraja această<br />
mişcare. 15<br />
Dacă la cele de mai sus se adaugă desele vizite canonice făcute în cursul<br />
anului 1936 şi în primăvara celui următor în parohiile contaminate de<br />
stilism, acţiunile de combatere a stiliştilor îndrumate şi controlate permanent<br />
de chiriarh, precum şi măsurile luate de autorităţile de stat ca rezultat<br />
al înţelegerii stabilite la consfătuirea din 15 iunie 1936, se poate înţelege<br />
succesul înregistrat împotriva acestei mişcări, încât la Adunarea eparhială<br />
din 30 mai 1937 s-a putut constata că „mişcarea stilistă, datorită activităţii<br />
depuse şi măsurilor luate de PS. Episcop Tit a fost complet înfrântă. 16<br />
Combaterea sectelor<br />
Dacă în primul an al păstoririi episcopului Tit Simedrca în Eparhia Hotinului,<br />
lucrarea pentru combaterea sectelor şi readucerea celor rătăciţi<br />
la sânul Bisericii mame a fost lăsată pe planul al doilea al preocupărilor<br />
248
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
pastorale, din pricină că stilismul absorbise aproape în întregime străduinţele<br />
conducerii Centrului eparhial, îndată ce mişcarea stilistă a dat primele<br />
semne de retragere, chiriarhul şi colaboratorii săi şi-au îndreptat toată<br />
atenţia împotriva sectelor.<br />
Primele începuturi de organizare a luptei contra sectelor s-au luat în<br />
conferinţa protopopească din 23 martie 1937, când s-a constituit un corp<br />
de misionari permanenţi, câte doi din fiecare cerc protopopesc, dintre preoţii<br />
cei mai destoinici, cu însărcinarea de a merge în satele contaminate de<br />
sectanţi şi a-i iniţia la faţa locului cu lucrarea de combatere a lor.<br />
Primul obiectiv al acestei lucrări a fost cercetarea cauzelor de răspândire<br />
a sectelor şi luarea de măsuri de îndreptare potrivit directivelor date<br />
de chiriarh. De cele mai multe ori, aceste misiuni au constat în sfaturi şi<br />
îndrumări pastoral-misionare acordate preoţilor locali şi îndemn la luptă<br />
cu răbdare şi curaj împotriva răului semănat de sectanţi. Alteori, misionarul<br />
rămânea mai multe- zile în parohia respectivă, ţinea legătura cu preoţii<br />
din parohiile vecine, chpmându-i în ajutor, aduna sătenii la biserică,<br />
unde se oficiau slujbe în sobor, urmate de sfaturi şi învăţaturi care prezentau<br />
apologetic adevărurile de credinţă ortodoxă, iar după slujbă se dădeau<br />
credincioşilor cărţi de rugăciuni, broşuri şi foi volante tratând subiecte în<br />
legătură cu rătăcirile sectante.<br />
Al doilea obiectiv l-a constituit organizarea rezistenţei parohiei împotriva<br />
sectelor cu ajutorul enoriaşilor rămaşi credincioşi Bisericii. S-au <strong>format</strong>,<br />
astfel, cercuri de „râvnitori" dintre enoriaşii cei mai buni, care au fost<br />
instruiţi cu privire la adevărurile de credinţă ortodoxă şi îndrumaţi în lupta<br />
contra sectanţilor, devenind ei înşişi elemente preţioase de ajutor ale preotului<br />
în lucrarea pastorală şi misionară în parohie.<br />
În al treilea rând, s-a căutat readucerea în sânul Bisericii a celor rătăciţi.<br />
Un obicei vechi în eparhiile basarabene era invitarea sectanţilor la<br />
adunările pe care le făceau misionarii cu credincioşii noştri, dar participarea<br />
lor la aceste adunări, prin discuţiile contradictorii pe care Ie stârneau,<br />
produceau numai tulburare în conştiinţa celor prezenţi. De aceea, episcopul<br />
Tit Simedrea a oprit cu desăvârşire această metodă, ca una ce aducea<br />
doar pagubă dreptei învăţături a Bisericii şi a îngăduit numai participarea<br />
misionarilor la adunările sectanţilor, când erau invitaţi, pentru a discuta<br />
acolo, în contradictoriu, asupra adevărului de credinţă. Totodată, vlădica<br />
Tit Simedrea a recomandat cercetarea sectanţilor pe la casele lor şi pe<br />
249
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
cât posibil catehizarea lor individuală, însoţită de răspândirea literaturii<br />
religioase.<br />
Pentru controlul şi evidenţa lucrării misionare în Eparhie şi pentru împărtăşirea<br />
experienţei şi aflarea metodelor celor mai eficiente de activitate<br />
misionară, vlădica Tit Simedrea a organizat în fiecare an, la Bălţi, câte un<br />
congres al misionarilor eparhiei, sub directa sa supraveghere.<br />
Începutul acestor congrese l-au tăcut cursurile misionare din 13-14 iulie<br />
1936, organizate special pentru lupta împotriva stilismului, la care au<br />
luat parte 84 de preoţi.<br />
Al doilea congres s-a ţinut în zilele de 28 şi 29 martie 1938 şi la el au<br />
participat în mod voluntar, pe lângă preoţi misionari, încă o sută de preoţi<br />
din Eparhie.<br />
În cadrul congresului s-au studiat subiectele:<br />
- Constatări şi experienţe în viaţa misionară;<br />
- Principii de organizare a misionarismului într-o parohie;<br />
- Noi metode de întărire în credinţă şi în dragoste pentru Biserică17 Congresul al treilea, desfăşurat între 1-2 martie 1939, cu participarea a<br />
150 de preoţi din Eparhie, pe lângă misionarii de cercuri, a luat în dezbatere<br />
următoarele teme:<br />
- Vizitele pastorale individuale;<br />
- Psihologia sectantului şi metodele de propagandă ale vrăşmaşilor<br />
Bisericii noastre; credinţă şi de combatere a adversarilor săi. 18<br />
Metoda ortodoxă de propagare a adevărurilor de rezultatele acestor<br />
stăruinţe misionare s-au putut vedea în revenirile la sânul Bisericii mame,<br />
exprimate în cifre. Astfel, din cei 12.586 de sectanţi (baptişti, evanghelişti.<br />
adventişti, inochentişti, martorii lui Iehova), câţi erau în evidenţele Centrului<br />
eparhial în anul 1935, au revenit la Otodoxie, în perioada 1936-1939,<br />
un număr de 3.150 de suflete. 19<br />
Vizite canonice şi târnosiri de biserici<br />
Pentru întărirea şi promovarea vieţii religios-morale în Eparhia Hotinului,<br />
vlădica Tit Simedrea a adresat clerului şi credincioşilor un număr<br />
de nouă pastorale, prin care le-a transmis sfaturi înţelepte spre folos sufletesc<br />
şi îndrumare practică, ţinând astfel neîntrerupt legătura spirituală<br />
cu păstoriţii săi.<br />
250
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Profesori şi elevi ai Seminarului Teologic „Teoctist Patriarhul” din Giurgiu,<br />
prezenţi la Simpozionul „Tânărul teolog şi provocările lui în lumea<br />
contemporană” – 25 octombrie, 2011<br />
251
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Cuvântul scris trebuia însă întărit prin contactul nemijlocit între păstor<br />
şi<br />
păstoriţi. Este ceea ce a şi stabilit vlădica Tit prin vizitele canonice pe<br />
care le-a făcut în Eparhie. Şirul acestora începe din anul 1936, când s-au<br />
făcut 24 de vizite canonice 20 , în anul 1937, 28 vizite canonice21 , iar în anul<br />
1938, 37 de vizite canonice . 22<br />
Numărul vizitelor canonice, în anul 1939, au ajuns la 4223 până la 1 iunie<br />
1940, episcopul Tit Simedrea a mai făcut 17 vizite canonice24 .<br />
Aceste vizite au avut răsunet şi înrâurire binefăcătoare asupra credincioşilor,<br />
fiindcă ele nu s-au mărginit numai la simple treceri prin localităţile<br />
respective, ci au fost îmbogăţite cu slujbe arhiereşti, cu predici ziditoare<br />
de suflet şi cu cercetarea gospodăriilor enoriaşilor. Urme adânci şi de neşters<br />
au lăsat în amintirea credincioşilor şi târnosirile de biserici, căci n-au<br />
fost nici ele doar simple festivităţi religioase, ci prilejuri nimerite pentru<br />
luminarea poporului prin îndemnuri la o viaţă curată, la muncă spornică şi<br />
înţeleaptă, la respect faţă de preot şi faţă de autoritatea bisericească.<br />
Astfel, în această perioadă au fost târnosite:<br />
- în anul 1936, biserica parohiei Sf. Voievozi din oraşul Bălţi;<br />
- în anul 1936, Poiana Ruhotin şi Axistovca, jud. Hotin, Bolbocii Noi<br />
şi Gara Lipnic, judeţul Soroca;<br />
- în anul 1938, bisericile din parohiile Moşeni, Câşla, Tipiţeşti şi<br />
Mândreştii Noi, din jud. Bălţi;<br />
- în anul 1939, bisericile din parohiile Cobâlceni şi Negoreni, jud.<br />
Hotin, schitul Sârbeşti şi Slobozia Nouă din oraşul Bălţi. 25<br />
Se cuvine să mai notăm că vlădica Tit Simedrea, pentru a înlătura neajunsul<br />
provenit din lipsa cărţilor liturgice în limba română, a înzestrat<br />
multe biserici, în mod gratuit, cu cărţile necesare, precum şi cu obiectele<br />
de cult, care, prin rostul lor, erau menite să promoveze credinţa şi să îndemne<br />
la moralitate.<br />
2. Cercurile pastorale<br />
Venind episcop la Bălţi, vlădica Tit Simcdrca a găsit Eparhia llotinului<br />
împărţită în cercuri pastorale alcătuite din câte patru-şase parohii, cu filialele<br />
lor, sub conducerea celui mai activ şi destoinic preot din cerc. Chiar din<br />
primul an al păstoririi sale aici a purces la reorganizarea activităţii acestor<br />
252
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
cercuri printr-un nou Regulament, statomicindu-le alte baze, astfel încât<br />
ele să poată răspunde noilor cerinţe pastorale ale Bisericii. 26<br />
Potrivit acestui regulament, cercul pastoral era dator să iniţieze şedinţe<br />
cel puţin o dată pe an, în fiecare din parohiile şi filialele care intrau în<br />
compunerea lui. Activitatea cercului trebuia să fie mai intensă în timpul<br />
iernii, când credincioşii stăteau acasă şi mai cu seamă în vremea Postului.<br />
Şedinţa unui cerc pastoral consta din două părţi: prima parte se desfăşura<br />
dimineaţa, în biserică, unde, după Siănta Liturghie slujită în sobor, se<br />
rostea un cuvânt de zidire duhovnicească potrivit cu starea morală a parohiei<br />
respective, iar a doua parte, se ţinea după amiaza, în localul şcolii, al<br />
căminului cultural sau în alt loc potrivit să încapă cât mai mulţi locuitori<br />
şi consta din sfaturi şi învăţături cu privire la toate aspectele vieţii săteşti.<br />
Fiecare cerc avea un fond financiar, din care îşi procura literatură religioasă<br />
şi obiecte de colportaj (cruciuliţe, iconiţe) care erau împărţite gratuit<br />
sătenilor cu prilejul şedinţelor cercului.<br />
Cercurile pastorale astfel reorganizate au devenit un mijloc eficace de<br />
activitate cultural-rcligioasă la sate, şedinţele lor fiind aşteptate cu interes<br />
de localnici.<br />
În perioada păstoririi episcopului Tit Simedrea în Eparhia Hotinului,<br />
lucrarea cercurilor pastorale a cunoscut, an de an, o evidentă creştere. 'Astfel,<br />
s-au ţinut în total 2.457 de şedinţe, cu 3.764 de predici şi 3.573 de cuvântări<br />
şi conferinţe, care au tratat subiecte moral-religioase şi de interes<br />
obştesc.<br />
3. Adunările duminicale<br />
În fiecare duminică, în mai toate parohiile Eparhiei Hotinului, credincioşii<br />
se adunau în număr mare la biserică, în vremea Vecerniei. Aici, după<br />
otpust, preotul ţinea cateheza duminicală.<br />
Acestor adunări, care se practicau de vreme îndelungată în Biserica basarabeană,<br />
vlădica Tit Simedrea le-a dat o nouă viaţă, în sensul că le-a extins<br />
acolo unde nevoia o cerea, mai ales în satele contaminate de sectanţi,<br />
şi a indicat ca ele să se poată desfăşura şi în casa unuia dintre enoriaşi.<br />
Adunările duminicale, prin caracterul lor intim şi mai ales prin metoda<br />
de a propovădui adevărurile de credinţă sub o formă simplă, nepretenţioasă<br />
şi directă, cu participarea activă a creştinilor mai bine pregătiţi în cunoaşterea<br />
şi practicarea învăţăturilor de credinţă şi de morală, au devenit<br />
253
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Preasfinţitul Părinte Ambrozie prezent la Mănăstirea Buna Vestire din<br />
Bolintin cu prilejul sărbătoririi Sf. Ier. Nectarie Taumaturgul<br />
– 9 noiembrie, 2011.<br />
254
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Aspecte din timpul manifestărilor religios-culturale desfăşurate în<br />
Parohia Drăgănescu, cu prilejul împlinirii a 22 de ani de la trecerea<br />
la cele veşnice a părintelui Arsenie Boca – 28 noiembrie, 2011<br />
255
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
îndrăgite şi căutate de popor. Ele erau cunoscute în Eparhie cu termenul<br />
vechi de catehizarea adulţilor.<br />
1. Vizitele pastorale individuale<br />
<strong>Episcopia</strong> Hotinului era printre puţinele eparhii din ţară unde se practica<br />
în chip organizat pastoraţia individuală, mijloc eficient de a-l pune<br />
pe preot în legătură directă şi nemijlocită cu parohienii săi. Ea consta din<br />
vizitarea de către preot a enoriaşilor săi, acasă la ei. Aceste vizite nu aveau<br />
caracter liturgic, dar nici de prietenie sau intimitate, ci preotul, mergând<br />
la casele parohienilor, îi cerceta atât în viaţa lor duhovnicească, cât şi în<br />
cea materială, le dădea sfaturi, îndrumări, iar, la nevoie, chiar şi ajutoare<br />
materiale.<br />
Iniţiatorul acestei metode de pastoraţie în Eparhia Hotinului a fost<br />
chiar vlădica Tit, care a experimentat-o personal în primele luni ale episcopatului<br />
său. Cu prilejul vizitelor canonice pe care le-a făcut în satele<br />
cele mai de nord ale judeţului Hotin, când, cu tot programul încărcat şi<br />
vremea neprielnică, a cercetat şi câteva familii de credincioşi, vlădica Tit a<br />
constatat că sătenii aşteaptă cu nerăbdare păstorul bun, care să se aplece<br />
cu dragoste şi interes la nevoile lor duhovniceşti, ceea ce l-a determinat să<br />
încerce a introduce în parohii vizitele pastorale particulare ale preoţilor pe<br />
la casele enoriaşilor.<br />
Prin aceste vizite, vlădica Tit Simedrea urmărea un îndoit scop. Pe de o<br />
parte, să deprindă preoţii cu această metodă eficace de pastoraţie, iar pe de<br />
alta, să surpe zidul de prejudecăţi care, în mai multe parohii, ţinea încă pe<br />
slujitorii Bisericii departe de credincioşi şi de nevoile lor duhovniceşti. În<br />
legătură cu acest din urmă aspect trebuie menţionat că, în provincia românească<br />
dintre Prut şi Nistru, în vremea stăpânirii ruseşti, datorită vechiului<br />
sistem ţarist de împărţire a populaţiei în caste, cinuri şi tagme sociale,<br />
clerul forma o categorie aproape complet separată de poporul pe care-l<br />
păstorea. Această separare crease însă o prăpastie între cler şi credincioşi,<br />
generatoare de dispreţ faţă de preoţi, care fusese întreţinută de intelectualii<br />
atei împotriva Bisericii. Din nefericire, duhul acesta nu se potolise încă<br />
în Basarabia şi o seamă de preoţi, care nu învăţaseră nimic din groaznica<br />
zguduitură bolşevică din octombrie 1917, continua a se ţine voit izolaţi de<br />
popor. Episcopul Tit, care cunoştea fenomenul din experienţa căpătată în<br />
cei doi ani petrecuţi ca preot militar în satele Eparhiei Hotinului, imediat<br />
după revenirea Basarabiei la patria mamă, se străduia acum să înlăture<br />
256
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
această izolare şi să-i apropie pe preoţi de păstoriţii lor, căutând, totodată,<br />
să găsească şi mijloace potrivite pentru aceasta.<br />
Introdusă la început cu titlu experimental, pastoraţia individuală s-a<br />
impus treptat ca metodă practică de lucrare pastorală, astfel că, la conferinţa<br />
protopopilor din 16 iulie 1936, s-a stabilit ca vizitele pastorale individuale<br />
să fie însoţite de întocmirea unei fişe pentru fiecare familie, în care<br />
să se noteze starea duhovnicească a membrilor ei şi care să fie completată<br />
apoi cu datele furnizate de vizitele ulterioare27 .<br />
în sfârşit, pe baza rezultatelor obţinute timp de trei ani consecutiv, la<br />
Congresul misionarilor din 1-2 martie 1939, care a studiat în mod special<br />
eficienţa vizitelor pastorale individuale, s-a hotărât ca această metodă pastorală<br />
să fie introdusă definitiv şi obligatoriu în toate parohiile din <strong>Episcopia</strong><br />
Hotinuhii. 28<br />
7. Asistenţa social-caritativă<br />
Vlădica Tit Simedrea s-a îngrijit în anii păstoririi sale în Eparhia Hotinului<br />
şi de ajutorarea celor lipsiţi, aflaţi în nevoi sau loviţi de nenorociri.<br />
Pe lângă sumele alocate de Centrul eparhial pentru binefaceri, fiecare parohie<br />
şi fiecare protopopiat avea fonduri speciale de ajutorare, constituite<br />
din contribuliuni şi donaţii benevole.<br />
De remarcat că în Eparhia Hotinului, alcătuită aproape în întregime<br />
din locuitori plugari, cu gospodării proprii, sprijinul Bisericii era cerut numai<br />
în cazuri de nenorociri: incendierea caselor, moartea vitelor, inundaţii<br />
şi alte calamităţi naturale, precum şi în situaţii grave pentru săteni,<br />
provocate de boli sau epidemii. De aceea, binefacerile Bisericii pentru locuitorii<br />
satelor nu constau în ajutoare în bani, care de cele mai multe ori<br />
se cheltuiau, de către cei cărora le erau acordate, pe lucruri minore, ci în<br />
sprijin efectiv în vite, refacerea gospodăriei, unelte de muncă, medicamente<br />
şi altele.<br />
În parohiile urbane, până la vlădica Tit Simedrea, se practicau ajutoarele<br />
financiare, care era însă o modalitate nepotrivită de binefacere, pentru<br />
că, anual, sume mari erau irosite, căci beneficiarii, mai întotdeauna,<br />
necăutând să-şi sporească posibilităţile de a-şi organiza munca din care<br />
să trăiască, le risipeau pe lucruri inutile sau chiar primejdioase, ca băutura.<br />
Remediind în parte acest neajuns, ierarhul Tit Simedrea a rânduit<br />
să nu se mai acorde nevoiaşilor de la oraşe ajutoare în bani, ci în natură,<br />
sub formă de hrană, îmbrăcăminte, lemne de foc etc. Iar acolo unde erau<br />
257
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
constituite societăţi speciale pentru sprijinirea săracilor, ca Ocrotirea şi<br />
Casa Copilului, la Bălţi, Dragostea creştină, la Soroca, ajutorul Bisericii<br />
se făcea prin intermediul acestor societăţi, care procurau săracilor cele necesare<br />
traiului.<br />
Deosebit de aceasta, <strong>Episcopia</strong> Hotinului avea un azil de bătrâni în oraşul<br />
Chişinău, unde erau adăpostite peste 24 de femei sărace şi neputincioase<br />
şi care primeau tot ce le trebuia pentru întreţinerea vieţii.<br />
Totodată, <strong>Episcopia</strong> ajuta elevii şi studenţii săraci, dar merituoşi, unora<br />
oferindu-le chiar burse din fondurile sale. Pe de altă parte, toţi copiii orfani<br />
de preoţi şi cântăreţi erau întreţinuţi în şcoli cu burse de la Episcopie, până<br />
ce ajungeau la majorat în acelaşi timp, preoţii şi cântăreţii săraci, bolnavi<br />
sau împovăraţi de familie numeroasă aflau sprijin material de la vlădica Tit<br />
Simedrea ori de câte ori erau nevoiţi sa facă apel la dragostea sa părintească.<br />
Dar ajutorul cel mai de seamă era dat preoţilor şi cântăreţilor în momentul<br />
pensionării sau familiilor acestora în caz de deces, prin societatea<br />
Ajutorul reciproc al clerului din <strong>Episcopia</strong> Hotinului, care funcţiona sub<br />
directa îndrumare a episcopului Tit Simedrea. Orice preot ieşit la pensie<br />
sau familia sa, în caz de deces, primea de la această societate un ajutor de<br />
100.000 lei, iar cântăreţilor, în aceleaşi situaţii, li se dădea un ajutor de<br />
50.000 lei. Asemenea ajutor dat la sfârşitul carierei era o mare binefacere<br />
pentru zilele grele de bătrâneţe şi neputinţe.<br />
PREGĂTIREA ŞI INSTRUIREA CLERULUI<br />
La data instalării episcopului Tit Simcdrea în scaunul viădicesc de la<br />
Bălţi, Eparhia Hotinului nu avea niciun fel de şcoală teologică în care să-şi<br />
crească şi să-şi formeze păstorii duhovniceşti şi cadrele necesare.<br />
Într-adevăr, Seminarul Teologic din Bălţi fusese desfiinţat, printr-o<br />
măsură pripită, luată de Consiliul eparhial, încă din anul 1931, iar Şcoala<br />
de cântăreţi de la Mănăstirea Dobruşa a fost închisă chiar în toamna anului<br />
1935.<br />
Vlădica Tit Simedrea, care înţelegea necesitatea şcolilor eparhiale pentru<br />
pregătirea viitorilor clerici, fară de care nu se putea concepe lucrarea<br />
pastoral-misionară în Eparhie, a stăruit şi a obţinut acordul Adunării eparhiale<br />
din primăvara anului 1936 pentru reînfiinţarea acestor şcoli.<br />
258
1. Liceul seminarial<br />
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Semnalând nevoia unei şcoli teologice proprii a Eparhiei, care să-i pregătească<br />
pe viitorii slujitori ai Altarului, episcopul Tit concepea o şcoală<br />
teologică eliberată de rutină şi conformism, în care să ardă flacăra entuziasmului<br />
duhovnicesc şi a împlinirii datoriei pastorale, potrivit cerinţelor<br />
vremii de atunci. Desigur, o astfel de şcoală depăşea posibilităţile de înfăptuire<br />
ale Eparhiei, căci tradiţia, deprinderile şi alte considerente nu îngăduiau<br />
atingerea unui asemenea ideal. Dar, ca om al realităţilor şi al unei<br />
bogate experienţe, episcopul Tit a întrevăzut ce era posibil de realizat în<br />
această latură, mulţumindu-se, pentru început, şi cu o şcoală mai modestă.<br />
Împrejurările i-au venit şi ele în sprijin. Ministerul Educaţiei Naţionale<br />
hotărâse să reducă numărul şcolilor normale, iar întâmplarea a făcut ca<br />
între şcolile supuse desfiinţării să fie şi şcoala normală de băieţi din Bălţi.<br />
Îndată ce a cunoscut lucrul acesta, vlădica Tit a început tratativele cu Ministerul<br />
pentru transformarea cursului inferior al acestei şcoli în Seminar<br />
Teologic, pe temeiul că programa cursului inferior al acestei şcoli era asemănătoare<br />
cu aceea a cursului inferior de la Seminariile Teologice. Tratativele<br />
s-au început în vremea când era subsecretar de stat la acel minister<br />
profesorul I. Savin, care a arătat mare înţelegere pentru cererea făcută<br />
de episcopul Tit Simedrea. Lucrarea s-a perfectat însă cu concursul lui D.<br />
Toni, noul ministru subsecretar de stat, care a emis în acest scop Decizia<br />
ministerială nr. 93486 din 20 iunie 1938.<br />
Şcoala normală desfiinţată a trecut noului Liceu seminarial numai averea<br />
mobilă şi imobilă, destul de însemnată, ci şi bursele înscrise în bugetul<br />
statului pentru această şcoală. în felul acesta s-a dat noului Liceu seminarial,<br />
dintru început, o temelie trainică. Eparhia căpătând astfel o şcoală<br />
teologică proprie, pe care celelalte episcopii n-au avut norocul s-o dobândească<br />
nici mai târziu.<br />
2. Şcoala de cântăreţi de biserică<br />
Reînfiinţată prin hotărârea episcopală din ianuarie 1936, Şcoala de cântăreţi<br />
a mai funcţionat în vechile clădiri dc la mănăstirea Dobruşa până în<br />
vara anului 1937, când vlădica Tit Simedrea, văzând localul şcolii neigienic<br />
şi neîncăpător, iar dormitoarele elevilor instalate în nişte foste grajduri,<br />
cu pereţii din nuiele lipite cu lut şi plini de igrasie, a hotărât mutarea ei la<br />
schitul Rughij unde a aflat condiţii mai bune. 29<br />
259
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Schitul Rughi, aşezat în mijlocul unei păduri, pe un povârniş ce cobora<br />
domol spre Nistru, într-un climat sănătos şi cu apă bună de băut şi îndestulătoare,<br />
lucru de preţ în Basarabia, avea gradină de zarzavat, livadă de<br />
pomi fructiferi, vie şi teren arabil în întindere de 74 ha şi era deci capabil<br />
să producă şi să hrănească, pe lângă cei zece călugări şi fraţi, şi elevii Şcolii<br />
de cântăreţi a Eparhiei. În ceea ce priveşte localul, la schitul Rughi se<br />
afla o clădire începută din piatră, dar neisprăvită, pe care vlădica Tit, cu<br />
mijloace băneşti de la Episcopie, a dispus să fie terminată, amenajânduse<br />
săli de clasă, ateliere, locuinţă pentru profesori, aşa încât şcoala a putut<br />
să-şi înceapă acolo cursurile chiar în toamna anului 1937. La început, dormitoarele<br />
elevilor au fost instalate provizoriu în câteva chilii mai vechi ale<br />
schitului, dar refăcute, până la isprăvirea construcţiei noi de lângă şcoală,<br />
în anul 1939, când ele au fost mutate definitiv acolo.<br />
Pentru buna funcţionare a Şcolii, episcopul Tit Simedrea a unit conducerea<br />
acesteia cu aceea a schitului, împreunând demnitatea de stareţ al<br />
aşezământului cu aceea de director al şcolii. În felul acesta, Şcoala a putut<br />
fi astfel organizată încât să asigure cele trebuitoare nu numai celor 10 călugări<br />
şi fraţi, ci şi unui număr de peste 100 de elevi.<br />
În afară de aceasta, prin stăruinţa episcopului Tit, schitul a fost înzestrat<br />
în vara anului 1938 cu 100 ha de pădure, al căror venit unit cu cel al<br />
terenului arabil şi cu taxele elevilor (4.500 lei anual de elev), la care se mai<br />
adăuga subvenţia anuală de 30.000 lei de la Ministerul Cultelor pentru<br />
Şcoală, puteau să asigure buna funcţionare a ambelor unităţi, fără niciun<br />
alt ajutor material din afară.<br />
Programa analitică a Şcolii a fost astfel întocmită încât să corespundă<br />
scopului urmărit. Baza studiului o forma cântarea şi citirea corectă a textelor<br />
liturgice, precum şi dirigenţia de cor. Acesta din urmă ocupa un loc<br />
important în programă deoarece în Eparhia Hotinului aproape toate bisericile<br />
aveau coruri alcătuite din parohieni adulţi, pregătite şi conduse de<br />
cântăreţi, iar în foarte multe parohii era în uz cântarea liturgică omofonă<br />
sub conducerea cântăreţilor. Totodată, programa prevedea şi alte materii<br />
menite să facă din cântăreţ un ajutor efectiv ul preotului în activitatea pastorală<br />
şi gospodărească, cum erau studiul biblic, cunoaşterea şi combaterea<br />
sectelor, precum şi lucrări de cancelarie parohială. Adăugând la cele de<br />
mai sus practica agricolă, cu toate ramurile de gospodărire sătească, precum<br />
şi deprinderea unor meşteşuguri în atelierele de tâmplărie, sculptură<br />
în lemn şi fierărie, Şcoala de cântăreţi a Eparhiei Hotinului a reuşit să facă<br />
260
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
din absolvenţii ei lucrători sociali de prim rang în parohie. Datorită acestei<br />
îndrumări, cântăreţii erau în multe parohii preşedinţi sau directori de cămine<br />
culturale, precum şi instructori şi dirijori de coruri săteşti.<br />
În trei ani (1936-1939), Şcoala a dat un număr de 60 de cântăreţi, adică<br />
atât cât era nevoie pentru acoperirea posturilor vacante, vlădica Tit căutând,<br />
totodată, ca Şcoala să nu promoveze absolvenţi peste posibilităţile<br />
de plasare ale Eparhiei.<br />
3. Conferinţele preoţeşti<br />
Acestea aveau scopul să adune preoţii din Eparhie, să-i pună în contact<br />
pe unii şi pe alţii şi să le ofere posibilitatea de a se instrui şi de a face<br />
schimb de experienţă pastorală. Totodată, prin intermediul lor, chiriarhul<br />
putea să verifice gradul de pregătire teologică al preoţilor şi chiar nivelul<br />
trăirii lor duhovniceşti.<br />
Conferinţele, ca formă de instruire a preoţilor, se practicau şi mai înainte,<br />
dar vlădica Tit le-a coborât din abstract în realităţile trăirii imediate.<br />
Mărturie stau în acest sens temele pe care vlădica Tit le-a dat spre studiere<br />
preoţilor în aceste conferinţe în timpul cât a păstorit <strong>Episcopia</strong> Hotinului.<br />
De pildă, la conferinţele preoţeşti din anul 1936, chiriarhul a dat ca subiect<br />
principal: Combaterea stilismului. Pentru anul acela, când stiliştii<br />
duceau în Eparhie un adevărat război religios, nici nu se putea un subiect<br />
mai potrivit decât acesta, completat cu o altă temă dată în studiu în toamna<br />
aceluiaşi an: Activitatea pastorală în parohie.<br />
Fără a înşira aici temele dezbătute în anii care au urmat, reţinem doar<br />
că unul dintre subiectele tratate în toamna anului 1939 a fost Activitatea<br />
clerului în timp de concentrare sau mobilizare 30 cu menţiunea că asemenea<br />
temă a fost luată în discuţie numai în Eparhia Hotinului, ceea ce arată<br />
grija episcopului Tit pentru nevoile imediate ale clerului pe care-l păstorea.<br />
De altfel, temele conferinţelor preoţeşti erau formulate direct de vlădica<br />
Tit Simedrea, care le şi studia personal, ca şi oricare altul dintre preoţi.<br />
De aceea, îndrumările, lămuririle şi explicaţiile date la aceste conferinţe se<br />
defineau nu numai prin cultură aleasă, dar şi prin experienţă remarcabilă<br />
în toate laturile lucrării pastorale.<br />
261
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Manifestări religioase închinate Sf. Ap. Andrei, Ocrotitorul<br />
României – Biserica Parohiei „Sfânta Maria” din<br />
Giurgiu-30 noiembrie, 2011<br />
262
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
EDUcAȚIA moRAL - RELIGIoASă ŞI<br />
AcTIVITATEA cULTURALă<br />
Mai mult decât în toate domeniile de activitate mitropolitul Tit Simedrea<br />
a căutat să pună în lucrare cea mai scumpă dintre dorinţele sale: sporul<br />
sufletesc al preoţilor şi credincioşilor din Eparhia sa şi propăşirea lor<br />
culturală. În ceea ce priveşte aceasta, în <strong>Episcopia</strong> Hotinutui terenul era<br />
aproape înţelenit. Se făcuse mult pentru înzestrarea cu biserici şi clădiri<br />
a Eparhiei, dar aproape nimic pe tărâmul educaţiei religioase şi activităţii<br />
culturale.<br />
De aceea, de la bun început, vlădica Tit Simedrea a cerut clerului o activitate<br />
culturală şi misionară cât mai intensă, pentru a putea face faţă tuturor<br />
vrăşmaşilor dreptei învăţături de credinţă şi a ţine strânsă în jurul<br />
Bisericii turma cuvântătoare încredinţată spre păstorire.<br />
l. Predarea religiei în şcolile de stat<br />
Deşi era o îndatorire cu caracter legal, totuşi vlădica Tit Simedrea, înţelegând<br />
marea însemnătate a învăţământului religios în şcoală, trecut pe<br />
seama Bisericii, n-a exclus-o din preocupările sale, veghind asupra râvnei<br />
şi a modului cum preoţii predau religia şi făceau educaţia morală a elevilor<br />
creştini din şcolile de stat din cuprinsul Eparhiei Hotinului.<br />
Având informaţii că unii preoţi nu dădeau cuvenita atenţie învăţământului<br />
religios, vlădica Tit, printr-o circulară, le-a adresat îndemnul de a<br />
se pătrunde de marea însemnătate ce are pentru Biserică educaţia moralreligioasă<br />
a copiilor, enoriaşii de mâine, care trebuiau pregătiţi cu deosebită<br />
grijă încă din clasele primare şi cele secundare. Totodată, le-a cerut să i<br />
se aducă la cunoştinţă, o dată pe trimestru, printr-o dare de seamă asupra<br />
vieţii religioase în şcoală, progresele tăcute de elevi sub raportul educaţiei<br />
moral-religioase. 31<br />
Pentru a deprinde preoţimea cu cele mai bune metode de predare a religiei<br />
în şcoală, vlădica Tit Simedrea, încă din primul an al păstoririi sale la<br />
Bălţi, i-a îndatorat pe toţi preoţii, fară deosebire, să-şi facă planuri de lecţii<br />
şi să le înscrie într-un caiet special.<br />
În afară de aceasta, în Eparhia Hotinului toţi cântăreţii aveau obligaţia<br />
să-i înveţe pe elevi cântările bisericeşti şi să le dea noţiuni de tipic şi cântare<br />
corală.<br />
263
2. Căminele culturale<br />
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Acordând toată atenţia cuvenita educaţiei morale a locuitorilor prin căminele<br />
culturale deja existente, vlădica Tit a stăruit, încă din primul an<br />
al păstoririi sale la Bălţi, pentru înfiinţarea de noi cămine culturale acolo<br />
unde ele lipseau. 32 Pentru a stimula iniţiativa clerului în această direcţie,<br />
episcopul Tit a introdus regula de a lua în considerare la transferarea preoţilor<br />
dintr-o parohie în alta activitatea candidatului în căminul cultural 33 .<br />
Dând exemplu personal, episcopul Tit Simedrea însuşi a luat conducerea<br />
directă a căminului cultural Judeţean Bălţi, reuşind să ridice acest judeţ<br />
în fruntea ţării ca activitate şi număr de acţiuni cultural-educative. Datorită<br />
acestui imbold, au început să apară cămine culturale în toate unghiurile<br />
Eparhiei. La 30 iunie 1938, din cele 2.303 cămine culturale aflate în<br />
toată ţara, Eparhia Hotinului avea aproape 300, iar la 30 octombrie 1939,<br />
funcţionau efectiv 316 cămine culturale, din numărul total de 3.164 câte se<br />
aflau în funcţie la acea dată în România. Prin urmare, mai mult de a zecea<br />
parte din toate căminele culturale din ţară se aflau în judeţele Bălţi, Hotin<br />
şi Soroca, judeţe care compuneau Eparhia Hotinului.<br />
Lucrarea preoţilor în aceste cămine, fie ca preşedinţi, fie ca directori<br />
sau simpli membri în comitetele de conducere era complet integrată programului<br />
stabilit de comitetele judeţene.<br />
Caracteristica activităţii clerului din Eparhia Hotinului în căminele culturale<br />
erau corurile. Toate căminele aveau coruri săteşti, care, în fond, nu<br />
erau altele decât corurile parohiale instruite şi conduse de cântăreţi. Succesele<br />
acestor coruri în concursurile de la Bucureşti erau bine cunoscute<br />
în întreaga ţară.<br />
3. Şcoala eparhială pentru fete<br />
Această mică şi modestă şcoală de gospodărie sătească pentru fete a<br />
funcţionat la Mănăstirea Jabca până în toamna anului 1935, când a fost<br />
desfiinţată de Consiliul eparhial, date fiind condiţiile precare de viaţă şi<br />
învăţătură oferite elevelor.<br />
Având în vedere că şcoala era rezervată exclusiv copilelor de români ortodocşi,<br />
într-o eparhie unde şcolile statului erau năvălite de minoritari, ea<br />
putând constitui un început din care să se dezvolte treptat o şcoală confesională<br />
ortodoxă, în care elevele să capete nu numai instrucţie şi educaţie<br />
temeinică creştină şi românească, ci să înveţe şi un meşteşug de pe urma<br />
căruia să-şi asigure traiul în mod liber şi demn, vlădica Tit Simedrea a<br />
264
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
dispus chiar din primele luni ale păstoririi sale redeschiderea acestei şcoli,<br />
tot la Mănăstirea Jabca.<br />
Apoi, pentru consolidarea şcolii, chiriarhul a determinat Adunarea<br />
eparhială să aloce din veniturile Episcopiei creditele necesare pentru zidirea<br />
unui local nou, lucru ce s-a realizat în anii 1937-1938, astfel încât, în<br />
toamna anului 1938, clasele, atelierele şi dormitoarele au început să funcţioneze<br />
în această nouă şi frumoasă clădire de piatră, cu parter şi etaj. Tot<br />
în acest an, la stăruinţele episcopului Tit Simedrea, mănăstirea Jabca a<br />
fost înzestrată de către stat cu 300 ha pădure, din veniturile căreia să se<br />
întreţină şcoala.<br />
Fiind prevăzută cu tot ceea ce îi era necesar pentru o bună funcţionare,<br />
vlădica Tit a trecut la reorganizarea şcolii, încă de la 1 septembrie 1937, ca<br />
gimnaziu industrial pentru fete, cu program identic cu al şcolilor similare<br />
ale statului şi cu un corp didactic îndestulător şi bine ales. Inspecţiile<br />
şcolare speciale tăcute de organele de control ale Ministerului Educaţiei<br />
Naţionale, făcând constatarea că şcoala de fete de la Mănăstirea Jabca, cu<br />
patru clase şi 102 eleve interne, servea întreaga populaţie din împrejurimi,<br />
având local propriu spaţios, curat şi bine întreţinut, precum şi locuinţă<br />
pentru întreg corpul didactic, care era calificat, au dus la recunoaşterea ei<br />
de către stat, conferindu-i-se dreptul de funcţionare.<br />
Gimnaziul industrial pentru fete de la Mănăstirea Jabca, care nu-şi<br />
propunea să scoată candidate la slujbele statului, ci viitoare bune mame de<br />
familie, care să ştie să-şi gospodăreasca avutul şi casa cu chibzuinţă şi săşi<br />
crească copiii cu fiica de Dumnezeu şi în dragostea de patrie, iar pe lângă<br />
aceasta să cunoască bine şi un meşteşug, precum: croitoria, ţesătoria,<br />
broderia, tricotajul, confecţionarea covoarelor etc. A devenit astfel o şcoală<br />
aşezată pe temelii solide şi unica şcoală confesională ortodoxă de grad secundar<br />
din această latură de ţară, fiind nu numai podoaba Episcopiei Hotinului,<br />
ci şi mândria întregii Biserici Ortodoxe Române.<br />
4. Tipărituri, editură şi colportaj<br />
<strong>Episcopia</strong> Hotinului era una dintre eparhiile tinere ale Bisericii, unde<br />
totul a trebuit să fie luat de la început; reşedinţa ei, aşezată în oraşul Bălţi,<br />
era copleşită de străini de altă religie şi neam şi, totodată, lipsită de orice<br />
tradiţie culturală.<br />
Desigur, şi până la venirea episcopului Tit Simedrea la Bălţi, Centrul<br />
eparhial a făcut câte ceva pentru răspândirea culturii în popor. Dar noul<br />
265
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
ierarh şi păstor, cu experienţă largă şi pricepere nelimitată în acest domeniu,<br />
a înfăptuit în mai puţin de cinci ani de păstorire lucruri remarcabile,<br />
cu roade bogate, care l-au impus în ochii clerului şi al credincioşilor drept<br />
episcopul culturii şi stegarul duhovnicesc.<br />
În latura tiparului a pus în funcţiune o tipografie proprie a Centrului<br />
eparhial, înzestrată cu trei maşini de imprimat, instalaţie completă de legătorie<br />
şi cartonaj, zeţărie cu litere româneşti, greceşti, chirilice, ebraice şi<br />
note muzicale, aşezate toate într-o clădire anume construită în acest scop<br />
în toamna anului 1939."<br />
În cadrul editurii, a iniţiat publicarea unor broşuri de propagandă religioasă<br />
într-o colecţie intitulată Biblioteca creştinului. Din anul 1936, de<br />
când a început editarea acestei colecţii, şi până la sfârşitul anului 1939 s-au<br />
tipărit 12 numere, dintre care unele în mai multe ediţii.<br />
În vremea păstoririi episcopului Tit Simedrea, Eparhia Hotinului s-a<br />
îmbogăţit cu trei noi publicaţii periodice, care au dat impuls culturii teologice<br />
şi lucrării pastorale în Eparhie. Acestea au fost:<br />
- Viaţa creştină, foaia de zidire sufletească, scrisă şi editată de o seamă<br />
de preoţi din protopopiatul Soroca;<br />
- Ziua Domnului, foaie duminicală, cu apariţie săptămânală, în patru<br />
pagini şi un tiraj de 125.000 exemplare, editată de un grup de preoţi din<br />
oraşul Bălţi;<br />
- însemnări creştine, revistă de orientări pastorale şi misionare, cu<br />
apariţie lunară, editată cu binecuvântarea chiriarhului de un colectiv de<br />
clerici din Bălţi.<br />
Pe lângă acestea, Centrul eparhial a mai tipărit cu mijloace proprii peste<br />
80.000 de broşuri şi cărticele religioase, între care şi cartea de rugăciuni<br />
a Eparhiei, pe care le-a distribuit gratuit tineretului şi adulţilor din şcoli,<br />
unităţi militare, cămine culturale, spitale şi alte aşezăminte sociale.<br />
266
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Întâistătătorul Episcopiei <strong>Giurgiului</strong>, în biserica Mănăstirii Comana,<br />
împreună cu preoţi şi credincioşi din eparhie, în ziua ocrotitorului său<br />
spiritual, Sf. Ier. Ambrozie al Mediolanului – 7 decembrie , 2011<br />
267
Note:<br />
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
1 Pentru diverse amănunte privind viaţa şi activitatea facem trimitere la singura monografi e<br />
care i-a fost dedicată până acum şi care aparţine PC. Părinte Profesor Alexandru M. Ioniţă.<br />
Însoţită de note de subsol şi bibliografi e selectivă, ea a apărut în Editura „Ex-Ponto” –<br />
Constanţa, 2002.<br />
2 N. Titulescu, Basarabia, pământ românesc, Bucureşti, 1992, passim.<br />
3 Arhiva Sfântului Sinod, Dosar nr. 46, f. 5.<br />
4 Ibidem, f 24-25.<br />
5 „Biserica Ortodoxă Română” , LIV (1936), p. 86-87.<br />
6 Arhiva Sfântului Sinod, Dosar nr. 383, f. 101-102<br />
7 „Biserica Ortodoxă Română" LIV (1936) p. 90.<br />
8 „<strong>Episcopia</strong> Hotinului” IX (1936), nr. 1, f. 40-45.<br />
9 „Biserica Ortodoxă Română” LIV (1936), p.90.<br />
10 Arhiva Sfântului Sinod, Dosar nr. 409. F. 543-551.<br />
11 „<strong>Episcopia</strong> Hotinului” X (1936), nr. 15-16, p. 354.<br />
12 Ibidem, nr.2, p.71-72.<br />
13 Ibidem, nr. 15-16, p. 349.<br />
14 Ibidem, XI (1937), nr. 5-6, p. 57-59.<br />
15 Ahiva Sfântului Sinod, Dosar nr. 409, f. 87-103.<br />
16 Actele şi hotărârile Adunării eparhiale din anul 1937. Bălţi, 1937, p. 125.<br />
17 "<strong>Episcopia</strong>Hotinului"XII (1938), nr. 12. p. 148-152.<br />
18 Ibidem, XII (1939), nr. 6, p. 75-87.<br />
19 Ibidem,IX (1935), X (1936), XI (1937), XII (1938), XIII (1939), XIV (1940).<br />
20 Ibidem.<br />
21 Arhiva Sfântului Sinod, Dosar nr. 427, f. 231-234.<br />
22 Actele şi hotărârile ….. , p. 58-60.<br />
23 Arhiva Sfântului Sinod, Dosar nr. 470, f. 63 şi 68..<br />
24 „<strong>Episcopia</strong> Hotinului”I, XIV (1940), nr. 2, p. 55-56.<br />
25 Ibidem X (1936), XI (1937), XII (1938), XIII (1939).<br />
26 Ibidem X (1936), XI (1936), nr. 17, p. 389-395.<br />
27 Ibidem, p. 380-381.<br />
28 Ibidcm, Xm (1939), nr. 6, p. 83.<br />
29 Acleleşi liolârârile .... p. 131.<br />
30 "<strong>Episcopia</strong> Hotimifui" XIII (19839), nr. 20, p. 240 - 244.<br />
31 Ibidem, X (1936), nr. 7, p. 157-158.<br />
32 Ibidem nr. 8, p. 191 - 193.<br />
33 Ibidem, XIII (1939), nr. 2, p. 17-18.<br />
268
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Monumentele comemorative de la Călugăreni,<br />
simboluri ale nemuririi neamului<br />
269<br />
Pr. Gabi Marian Găulea<br />
Lista Monumentelor Istorice 2010”, întocmită de către specialişti<br />
ai Ministerului Culturii şi Patrimoniului Naţional şi ai Institutului<br />
Naţional al Patrimoniului, cuprinde o serie de monumente<br />
comemorative din comuna Călugăreni: basoreliefuri din bronz pe<br />
podul de pe Neajlov, de la mijlocul sec. XX (iniţial în satul Călugăreni, azi<br />
conservate la Muzeul Judeţean „Teohari Antonescu”, Giurgiu), ce amintesc<br />
de răsunătoarea victorie din 13/23 august 1595 a armatei Ţării Româneşti,<br />
condusă de Mihai Viteazul, împotriva otomanilor comandaţi de<br />
Sinan - paşa, Obeliscul comemorativ al lui Mihai Viteazul, din anul 1901,<br />
Crucea lui Mihai Viteazul, din 1912-1913, Crucea Grânarilor, din anul<br />
1878, ansamblul comemorativ - Crucea lui Şerban Cantacuzino, datată<br />
1682 şi capela, cca 1845, în satul Crucea de Piatră şi un cimitir cu cruci de<br />
piatră, sec. XVIII-XIX, în curtea bisericii de lemn din satul Călugăreni, comuna<br />
Călugăreni.<br />
În centrul comunei se află statuia lui Mihai Viteazul, primul întregitor<br />
de neam şi ţară, în anul 1600, „domn al Ţării Româneşti, al Transilvaniei<br />
şi a toată ţara Moldovei”.<br />
Cel mai vechi dintre monumentele Călugărenilor este cel ridicat din<br />
porunca lui Şerban Cantacuzino, respectiv o cruce de piatră, pentru comemorarea<br />
victoriei marelui domnitor Mihai Viteazul. Purtând numele tuturor<br />
boierilor mari, printre care pe cel al viitorului domn Constantin Brâncoveanu,<br />
monumentul constituie un pios omagiu adus ilustrului înaintaş,<br />
recunoştinţă pe care acele vremuri tulburi nu o permiteau.<br />
Crucea lui Şerban Cantacuzino este înălţată “întru al patrelea an al domniei<br />
sale”, deci în 1682, cu puţin înainte de marea campanie a otomanilor,
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
care a culminat cu asaltul Vienei. Elegantă şi sobră, Crucea de piatră a lui<br />
Şerban Vodă, de la care îşi trage numele satul din vecinătate, are 5 metri<br />
şi jumătate înălţime şi o decoraţie îngrijită; inscripţia este parţial distrusă.<br />
O construcţie ulterioară, de formă octogonală, o adăposteşte (lucrare<br />
pe care Nicolae Iorga o presupunea a fi din vremea domnitorului Bibescu).<br />
Ultima restaurare a monumentului s-a executat, după îndelungi strădanii,<br />
în anul 1965.<br />
La intrarea în capelă, pe peretele din stânga, se află o placă de marmură,<br />
pe care stă scris: ,,Acest monument a fost înălţat la Vadul Călugărenilor,<br />
în anul 1682, de către Şerban Cantacuzino, Voievodul Ţării Româneşti,<br />
cu prilejul construirii podului de peste râul Neajlov, în apropierea<br />
locului unde oştirea lui Mihai Viteazul, luptând pentru independenţa ţării,<br />
a înfrânt armata turcească, condusă de Sinan Paşa, la 13-23 august 1595.<br />
Monumentul a fost restaurant în anul 1965, prin grija Sfatului Popular al<br />
regiunii Bucureşti”.<br />
În “Marele Dicţionar Geografic al României” scrie: ,,Crucea de Piatră<br />
sau Călugăreni”. Mănăstirea şi-a luat numirea de la crucea de piatră ridicată<br />
cu ocazia facerii podurilor peste Câlniştea de Şerban Cantacuzino<br />
Voievod, la 1682, după obiceiul timpului de atunci (…). Pe crucea de piatră<br />
ce stă şi azi la dreapta şoselei Giurgiu-Bucuresti, restaurată la 1876 de<br />
guvern, stă scris: ‹‹Sfânta aceasta şi de viaţă aducătoare cruce ridicată este<br />
de prealuminatul Domn Cantacuzino Voievod, nepot al bătrânului Şerban<br />
Basarab… Şi pomenire veşnică înalţă … şi este la capul acestui frumos şi<br />
minunat pod.››” Este prima publicare a inscripţiei.<br />
În “Buletinul Comisiei Monumentelor Istorice”, marele savant Nicolae<br />
Iorga face largi referiri asupra acestui monument, dând o altă variantă<br />
textului de pe cruce: ,,Cinstitei şi de viaţă făcătoarei cruci arată osteneala<br />
şi strădania facerii acestui mare şi temeinic podu întru veaşnică pomenire<br />
a prealuminatului…întru cinstiţi boiari ai Măriei Sale care s-au întâmplat<br />
la facerea podului acestuia…”<br />
În plus, Iorga aprecia: “Ca lucrare de artă, această cruce întrece tot ce<br />
s-a mai făcut în acest domeniu ( …). Face onoare meşterilor unei epoci de<br />
harnici şi dibaci săpători, care înviau epoca din care ne vine Mănăstirea de<br />
la Argeş”.<br />
Urgia vremii în care a fost înălţat monumentul l-a făcut pe Şerban Cantacuzino,<br />
voievod cu idealuri de a scutura jugul otoman, să nu precizeze în<br />
inscripţie adevăratul an al ridicării crucii de la Călugăreni. El comemora<br />
270
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
astfel victoria lui Mihai Viteazul, faptă pe care o dorea reeditată. Această<br />
explicaţie este mai aproape de adevăr, decât cea care ar prezenta crucea<br />
drept un simplu marcaj al construirii unui pod peste Neajlov.<br />
Vis-à-vis de acest monument, pe partea dreaptă a şoselei Giurgiu - Bucureşti,<br />
la km 32+420, se află un frumos lăcaş de cult, o biserică ridicată<br />
prin forţele unei familii din sat, în cinstea victoriei obţinute de marele voievod<br />
Mihai Viteazul. La intrarea în biserică se află pisania, ce dezvăluie<br />
hramul purtat de locaş, “Sf. Prooroc Ilie”.<br />
Construit în prima jumătate a secolului al XX-lea, în anul 1935, peste<br />
actualul curs al râului Neajlov, în timpul domniei regelui Carol II, la km<br />
31+340, pe drumul dintre Bucureşti şi Giurgiu, podul de la Călugăreni a<br />
fost ”inaugurat cu prilejul aniversării a 340 de ani de la marea biruinţă de<br />
pe apa Neajlovului, a lui Mihai Vodă Viteazul”.<br />
Podul de beton a fost ornamentat, la cele patru extremităţi, cu basoreliefuri<br />
de bronz, sculptate de către Constantin Baraschi, simbolizând, două,<br />
efigia lui Mihai Viteazul şi două, sigiliul voievodului la anul 1600. În ultimii<br />
ani, podul a suferit modificări în raport cu traficul rutier ridicat, specific<br />
zilelor noastre, aşa încât astăzi, basoreliefurile de bronz sunt conservate la<br />
Muzeul Judeţean „Teohari Antonescu”, Giurgiu, deşi iniţial au aparţinut<br />
satului Călugăreni.<br />
Comparaţia istoricului Nicolae Bălcescu între Călugăreni şi Termopile<br />
l-a inspirat, se pare, pe redactorul textelor evocatoare, ce încadrează<br />
medalioanele.<br />
Astfel, pe direcţia Bucureşti - Giurgiu, pe parapetul drept al podului, de<br />
pe malul stâng al Neajlovului, era încastrată efigia lui Mihai Viteazul, însoţită<br />
de următorul text: ”Aici, la 13 august 1595, puţini ostaşi, dar cu suflet<br />
mare, au stătut nebiruiţi în faţa duşmanului, apărând strâmtorile Neajlovului.<br />
Închinări lui Mihai-Vodă Viteazul, apărătorul creştinătăţii, zămislitorul<br />
visului de întregire a neamului românesc”.<br />
Vis -à- vis, tot pe malul stâng al Neajlovului, se afla un medalion cu<br />
sigiliul marelui voievod, încadrat de textul: ,,S-a zidit acest pod în anul<br />
1935, fiind inaugurat cu prilejul aniversării a 340 ani de la marea biruinţă<br />
de pe apa Neajlovului, a lui Mihai Vodă Viteazul. Tu, care treci azi nesupărat<br />
de nici o asuprire peste Neajlovul curgând paşnic spre Dunăre, aminteşte-ţi<br />
cu evlavie de Mihai Vodă Viteazul, întâiul întregitor al ţinuturilor<br />
româneşti”.<br />
271
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Păstrând sensul Bucureşti – Giurgiu, dar trecând pe malul drept al Neajlovului,<br />
pe parapetul din dreapta se găsea medalionul cu cel de-al doilea<br />
sigiliu din 1600, împreună cu textul: ,,S-a zidit acest pod în anul 1935, fiind<br />
inaugurat cu prilejul aniversării a 340 ani de la marea biruinţă de pe apa<br />
Neajlovului, a lui Mihai Vodă Viteazul. Neajlovul şi Călugărenii stau mărturie<br />
veşnică de neînfrântă vitejie românească şi amintesc mereu de sabia<br />
învingătore a lui Mihai Vodă Viteazul”.<br />
Vis-à-vis, pe cel de-al patrulea parapet al podului, tot pe malul drept al<br />
Neajlovului, se afla medalionul cu cea de-a doua efigie a lui Mihai Vodă şi<br />
textul: ,,Aici, la 13 august 1595, Mihai Vodă Viteazul, cu 16000 de ostaşi<br />
au putut ţine piept oastei de zece ori mai mare a lui Sinan Paşa. Dovadă<br />
veşnică a vitejiei închinată ţării şi strâmtorilor Neajlovului, unde sabia minunată<br />
a lui Mihai Viteazul a biruit”. Basoreliefurile au fost turnate de I.<br />
Guran şi V. Popa, la Bucureşti.<br />
Un text, săpat în bronz şi fixat pe pilonul drept de pe malul stâng al Neajlovului,<br />
în direcţia Bucureşti - Giurgiu, aminteşte ctitorii podului: ,,Zidit<br />
în 1934-1935, din iniţiativa domnilor Richard Franasovici, Ministrul lucrărilor<br />
publice şi al comunicaţiilor, Dumitru Iuca, subsecretar al Ministerului<br />
de Interne, Traian Pârvu, secretar general al Ministerului lucrărilor publice<br />
şi al comunicaţiilor, Ion Mihalache, director general al drumurilor şi Ion<br />
Petrescu, inspector de drumuri”.<br />
Statuia lui Mihai Viteazul a fost ridicată în cinstea aniversării a 400 de<br />
ani de la izbânda în luptă a domnitorului Mihai Viteazul, primul întregitor<br />
de neam şi ţară, în anul 1600, „domn al Ţării Româneşti, al Transilvaniei<br />
şi a toată ţara Moldovei”.<br />
Acest momument comemorativ se află în centrul comunei Călugăreni,<br />
pe partea stângă a şoselei Bucureşti - Giurgiu, între Biserica cu hramul<br />
,,Adormirea Maicii Domnului”, zisă şi Varthiadi şi Primărie.<br />
Pe piedestalul statuii stă scris: ,, Mihai Viteazul 1593-1601<br />
Primul unificator al Ţărilor Române<br />
Erou al creştinătăţii în lupta antiotomană<br />
Victorios la Călugăreni, la 13 august 1595”.<br />
În partea stângă, o plăcuţă înfăţişează stema ţării, cu soarele şi luna,<br />
precum şi o scenă de luptă, în basorelief.<br />
În faţa statuii domnitorului este clădirea Muzeului memorial al luptei<br />
de la Călugăreni, instituţie care, din păcate, nu a funcţionat niciodată.<br />
272
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
În curtea muzeului, un alt monument aminteşte de eroii căzuţi la Călugăreni,<br />
sub comanda lui Mihai Vodă. Sub efigia domnitorului stă scris:<br />
”Glorie veşnică celor care acum patru secole, la Călugăreni, sub conducerea<br />
primului întregitor de ţară, şi-au jertfit viaţa pentu a înălţa România<br />
-13 august 1995. Fundaţia Mihai Viteazul - Călugăreni”.<br />
Resturile originalului Crucii lui Oscar Spaethe se află în curtea Primăriei<br />
Călugăreni. Până la seismul din 4 martie 1977, pe înălţimea numită<br />
”Dealul lui Mihai” se profila o construcţie masivă din gresie şi beton sclivisit,<br />
în formă de cruce.<br />
În anul 1906, un grup al intelectualilor vlăsceni a organizat un concurs<br />
pentru înălţarea unui monument închinat victoriei lui Mihai Viteazul.<br />
Competiţia a avut loc la Giurgiu şi a fost câştigată de către sculptorul Oscar<br />
Spaethe (1875-1944). Piatra fondatoare s-a pus la data de 2 iunie 1912, în<br />
prezenţa regelui Carol I. Lucrările au durat până anul următor, dar basoreliefurile<br />
ce urmau să împodobească monumentul nu au mai fost montate<br />
niciodată.<br />
Distrusă în timpul puternicului cutremur din 1977, rămăşiţele crucii se<br />
găsesc astăzi depozitate în curtea Primăriei Călugăreni. Pe o placă comemorativă<br />
este inscripţionat: ,,Acest monument a fost ridicat la Călugăreni,<br />
în amintirea victoriei asupra oştilor otomane, din 13 august 1595, obţinută<br />
de marele voievod Mihai Viteazul. Operă a sculptorului Oscar Spaethe, realizată<br />
în anul 1913”.<br />
După revoluţia din 1989, s-au înaintat planurile pentru refacerea Crucii<br />
de la Călugăreni. Astfel, cu sprijinul Ministerului Culturii, Direcţia Monumentelor,<br />
al Muzeului Judeţean ”Teohari Antonescu”, al Consiliului Judeţean<br />
Giurgiu ş.a., demersurile iniţiale s-au materializat în ridicarea unei<br />
alte cruci, peste soclul original, însă restaurat. Monumentul comemorativ<br />
şi o scară de acces au fost realizate în anul 1993.<br />
În 1995, graţie manifestărilor închinate jubileului bătăliei de la Călugăreni,<br />
Crucea a fost sfinţită şi inaugurată solemn.<br />
Pe piedestal, cu litere de piatră, este un îndemn pentru posteritate:<br />
”Se cuvine să cinstim gloria veşnică a marelui erou Mihai Viteazul şi<br />
să aducem un pios omagiu oştenilor căzuţi la datorie pentru neatârnare şi<br />
pentru unitate naţională. Să fim totdeauna veghetori la destinele patriei şi<br />
demni de moştenirea lăsată de străbuni”.<br />
273
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Dincolo de ansamblurile comemorative, Călugărenii mai ascund o comoară,<br />
ce s-ar cuveni a fi împărtăşită tuturor, spre îmbogăţirea spirituală<br />
– locul naşterii lui Nicolae Cartojan, personalitate giurgiuveană marcantă.<br />
De aceea, realizarea Casei memoriale „Nicolae Cartojan” la Uzunu, monument<br />
de arhitectură, de factură civilă, pentru marcarea vieţii şi operei<br />
ilustrului profesor universitar şi cercetător al literaturii române vechi, constituie<br />
o îndatorire a noastră şi o profundă recunoştinţă a urmaşilor săi.<br />
Bibliografie:<br />
1. Gîştescu, P., Iordan, I., 1970, Judeţul Ilfov, Editura Academiei Republicii Socialiste<br />
România, Bucureşti.<br />
2. Iordan, I., 1973, Zona periurbană a Bucureştilor, Ed. Academiei R.S.R., Bucureşti.<br />
3. Lahovari, G.,I., Brătianu, C.,I., Tocilescu, G., G., 1899, Marele dicţionar geografi c al<br />
României, vol. II, S.G.R., Bucureşti.<br />
***, 1978, Ilfov-File de istorie, Comitetul de Cultură şi Educaţie Socialistă al Judeţului Ilfov,<br />
Muzeul Judeţean, Întreprinderea poligrafi că “Bucureştii-Noi”, Bucureşti.<br />
***, 1982, Enciclopedia geografi că a României, Editura Ştiinţifi că şi Enciclopedică, Bucureşti.<br />
***, 1986, Mic Dicţionar Enciclopedic, Ediţia a III-a, Editura Ştiinţifi că şi Enciclopedică,<br />
Bucureşti.<br />
***, Lista Monumentelor Istorice 2010, Ministerul Culturii şi Patrimoniului Naţional şi<br />
Institutul Naţional al Patrimoniului.<br />
274
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Aspecte din timpul lansării cărţii „Provocări la adresa familiei creştine azi” la<br />
Seminarul Teologic „Teoctist Patriarhul” din Giurgiu – 13 decembrie, 2011<br />
275
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
BASILEUL ÎN LUMINA<br />
SFINTELOR CANOANE<br />
(STATUTUL SĂU JURIDICO – CANONIC)<br />
Terminologie şi folosirea cuvântului<br />
basileu în titulatura imperială.<br />
276<br />
Pr. Horia Mişu<br />
Termenul de basileus provine din verbul βασιλεύω 1 care este<br />
folosit încă din perioada romană pentru a desemna împăratul<br />
roman în inscripţiile de limbă greacă. Astfel, în ideologia<br />
imperială romană, termenul de imperator este identic cu cel de basileu.<br />
De asemenea, acest termen (βασιλεύς) apare şi în Noul Testament desemnând<br />
atât regalitatea iudaică (Matei II, 1) cât şi regalitatea mesianică<br />
(Matei II, 2; Faptele Apostolilor XVII, 14) 2 .
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Astfel, împăraţii romano-bizantini care foloseau ca limbă oficială limba<br />
latină, erau desemnaţi ca imperatores, însă numai după adoptarea<br />
limbii greceşti ca limbă oficială a imperiului in timpul lui Heraclios (610<br />
– 641) termenul de βασιλεύς desemnează pe împăraţii bizantini3 .<br />
Acelaşi împărat, Heraclios schimba profound titulatura imperială de<br />
tradiţie romană, înlocuind printr-un edict din 629 termenul de autocrator<br />
(αυτοκράτωρ) cu pistos (πιστός) apărând astfel basileul credincios,<br />
creştin.<br />
Începând cu anul 800, autoritatea imperială bizantină, a noii Rome<br />
creştine este puternic contestată de ideologia Imperiului Carolingian<br />
care ascundea în spatele său ambiţiile papilor Romei. Chiar dacă împăratul<br />
Carol cel Mare acceptă titlul de rex Francorum în titulatura împăraţilor<br />
bizantini din acea perioada apare pe lângă basileu termenul de<br />
Romeion (al vechilor romani) 4 . Urmează o perioadă de aproximativ 5 secole<br />
de divergenţe între Imperiul Europei Occidentale (Imperiul Romano<br />
– German moştenitor al Imperiului Carolingian) şi Imperiul Europei Răsăritene<br />
şi al Orientului (Imperiul Bizantin), prin încercările împăraţilor<br />
occidentali - Otto I (936-973) 5 , Otto II (973-983) 6 , Otto III (983-1002) 7<br />
şi Frederich I Barbarossa (1152-1190) 8 - perioadă ce se încheie cu cucerirea<br />
Constantinopolului în 1204 şi apariţia Imperiului latin de Răsărit.<br />
Chiar dacă se va reuşi recucerirea Constantinopolului, perioada de după<br />
1261 reprezintă o perioadă de decădere în care doar titulatura tradiţională<br />
imperială mai păstrează ceva din măreţia imperiului de altădată. Din<br />
cauza vinderii drepturilor economice ale imperiului cetăţilor Veneţiei şi<br />
apoi Genova, Imperiul Bizantin va traversa o perioada muribundă care<br />
se va sfârşi în 1453.<br />
Problema începutului Imperiului Bizantin. O<br />
întreagă dezbatere care atinge şi tema acestui<br />
studiu, o reprezintă când se sfârşeşte Antichitatea<br />
şi când începe Evul Mediu sau dintr-o altă<br />
perspectivă, care este raportul Imperiului Bizantin<br />
Medieval faţă de Imperiul Roman Antic.<br />
Pentru istoricii obişnuiţi occidentali, Imperiul Roman se sfârşeşte<br />
cu căderea Romei în 476 sub heruli, însă contemporanii acelei epoci<br />
nu au conştientizat căderea la adevarata sa valoare deoarece însemnele<br />
277
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
imperiale au fost trimise la Constantinopol, unde se afla împăratul roman.<br />
Fără îndoială căderea Romei a constituit un eveniment politic de<br />
prim rang care a însemnat sfârşitul stăpânirii politice romane în Occident,<br />
dar Statul roman continua să existe într-o formă solidă în Orient,<br />
deşi aici se observă o separaţie între elitele oraşelor purtătoare de cultură<br />
si de limbă latină şi marea masă vorbitoare de greacă, siriacă sau coptă.<br />
Marii istorici occidentali au formulat o serie de ipoteze privind sfârşitul<br />
Imperiului roman în afara anului 476: Eduard Gibbon considera că<br />
sfârşitul Imperiului Roman trebuie legat de ascensiunea creştinismului<br />
care a dus la dispariţia sistemului politic roman şi la apariţia unui Bizanţ:<br />
„etern, decadent, senzual şi pios, inert şi plictisitor” 9 . F. Lot în valoroasa<br />
sa sinteză despre sfârşitul antichităţii10 printre factorii care au dus la decăderea<br />
Romei, pe lângă creştinism mai acceptă şi invaziile populaţiilor<br />
germanice ce au dus la germanizarea imperiului şi la crearea unei stări<br />
de sfârşit a lumii.<br />
Un alt moment cheie considerat ca sfârşit al antichităţii a fost domnia<br />
lui Diocleţian (284/285-305), în timpul căreia se renunţă la Principat<br />
(împăratul era primul dintre cetăţeni) şi este instaurat Dominatul (împaratul<br />
este dominus – stăpân absolut) 11 . Karl Marx, ideologul socialismului<br />
a integrat domnia lui Diocleţian în schema evoluţiei omenirii ce are la<br />
bază lupta de clasă. Astfel, începând cu 284, se trece de la relaţiile de tip<br />
sclavagist la relaţiile de tip colonaiat (colonatul reprezintă un stadiu al<br />
şerbiei caracteristică Evului Mediu12 .<br />
André Piganiol consideră însă că Diocleţian nu a dus până la capăt<br />
reformele care au cunoscut o fază definitivă abia în timpul lui Constantin,<br />
care este primul monarh medieval13 . Din aceeaşi perspectivă politică<br />
domnia lui Iulian Apostatul (361-363) reprezintă o ultima încercare de<br />
resuscitare a principatului lui Augustus şi deci o ultimă imitaţie a Imperiului<br />
Roman14 ; anul 364 când are loc prima divizare a imperiului; 378<br />
când armata romana este distrusă integral în bătălia de la Adrianopol şi<br />
se produce o germanizare a imperiului15 ; 395 când moare împăratul Theodosius<br />
I, ultimul împărat care are unificat imperiul, constituie posibile<br />
rezolvări ale sfârşitului Imperiului Roman16 .<br />
Din perspectivă religioasă au fost propuse trei domnii ca momente ale<br />
începutului Evului Mediu. Prima este cea a lui Constantin Cel Mare (306-<br />
337) în timpul căreia s-au evidenţiat două evenimente majore: Edictul de<br />
la Mediolanum (313) şi convocarea primului conciliu ecumenic 17 . Din 379<br />
278
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
începe domnia împăratului Theodosius I, care în 380, proclamă ca religie<br />
oficială la Thesalonic creştinismul niceean. Acelaşi împărat promulgă o<br />
serie de edicte prin care se promovează o stare de intoleranţă fată de păgâni<br />
şi arieni, iar jocurile olimpice sunt interzise18 . Cea de-a treia domnie<br />
este cea a lui Iustinian cel Mare (527-565), împărat teolog ce închide ultima<br />
redută a păgânismului, Academia de la Atena19 .<br />
Din perspectivă economică au fost propuse tot trei momente ca sfârşit<br />
al Antichitătii. Primul moment este situat tot în timpul domniei lui Diocleţian,<br />
când se trece de la o economie naturală, care avea la bază schimbul,<br />
închisă în anumite limite regionale, economie caracteristică Imperiului<br />
Roman din secolul al III-lea, la o economie care are la bază moneda<br />
de aur. O prima etapă este reliefată de Edictum de pretiis (Edictul de<br />
preţuri) din 301; reformă aprofundată prin politica fiscală a lui Constantin<br />
cel Mare ce a pus la baza economiei romano-bizantine moneda de<br />
aur denumită solidus20 . Un al doilea moment îl reprezintă domnia lui<br />
Anastasius (491-518) ce reuşeşte să relanseze economic oraşul bizantin<br />
după o criză ce începuse încă din timpul lui Marcus Aurelius (161-180) 21 .<br />
Lui Henri Pirenne îi aparţine cea de-a treia ipoteză majoră de explicare<br />
a sfârşitului antichităţii din perspectivă economică. Acesta consideră că<br />
Imperiul Europei de Vest, Imperiul Carolingian era orientat din punct de<br />
vedere economic nu spre teritoriile mediteraneene ci spre cele de nord<br />
(nordul Franţei, zona Belgiei, Olandei, Saxonia etc.). Această orientare<br />
a dus la ruperea unor relaţii economice ce au durat de-a lungul întregii<br />
antichităţi22 .<br />
În planul mutaţiilor mentale este cunoscut un singur moment cheie,<br />
dar privit diferit de arheologie şi istorie. Din punctul de vedere al arheologiei<br />
în timpul domniei lui Constantin se observă o părăsire a oraşelor,<br />
care sunt în decădere, de către elite ce preferă să-şi construiască villae<br />
somptuoase în afara acestora23 . Din punctul de vedere al noului curent<br />
din istorie reprezentat de Peter Brown are loc între 306-337 apariţia unei<br />
noi sinteze care a rezultat din contactul dintre creştinism pe de-o parte<br />
şi cultura greco-romană24 . În acest sens Jean Daniélou tinde să accepte<br />
două etape majore în creştinismul primar: o etapă iudeo-creştină (secolele<br />
I-II) în care majoritari erau creştinii proveniţi din evrei şi o etapă<br />
„greco-romană creştină” ce începe din secolul al III-lea şi se definitivează<br />
în secolul al IV-lea25 .<br />
279
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Din cele prezentate mai sus rezultă clar că momentul Diocleţian-Constantin<br />
reprezintă sfârşitul antichităţii. Însă perioada de la Diocleţian şi<br />
până la Heraclius (284-610) este o perioadă de tranziţie şi din această<br />
cauză poate fi tratată atât ca o perioadă a Imperiului Roman Târziu de<br />
către istoricii specialişti pe antichitate, fie ca o perioadă romano-bizantină,<br />
aşa cum consideră arheologii, fie ca o perioadă a Imperiului Bizantin<br />
timpuriu, care este caracterizată de către bizantinologi şi istoricii specialişti<br />
în Evul Mediu.<br />
Ideologia imperială şi modelul oferit<br />
de Eusebios din Caesareea.<br />
Concepţia lui Eusebiu despre împărat se găseşte în principal într-un<br />
discurs pe care l-a rostit cu prilejul a 30 de ani de domnie ai împăratului<br />
Constantin. Astfel, Tricennalia a fost rostită înaintea împăratului la 25<br />
iulie 336 după cum aflăm din Vita Constantini 26 fiind unită de către copişti<br />
cu Sepulchrum Christi 27 . În primele trei capitole Eusebiu declară că<br />
va evita modelele oferite de către înaintaşi pentru descrierea calităţilor<br />
împăratului (afirmaţia este doar declarativă); iar Constantin este comparat<br />
cu soarele iar imperiul său este reflectarea împărăţiei cereşti. După<br />
cum există un singur Logos, aşa există şi un singur împărat. În capitolele<br />
IV-V, se consideră că fundamentul omului este gândirea abstractă dată<br />
de Dumnezeu pentru a veni la El. Împăratul se bucură nu numai de darurile<br />
fireşti date de Dumenzeu dar şi de cele speciale date de Dumnezeu<br />
lui. Capitolele VI-VIII pun în opoziţie lumea de dinainte de Constantin,<br />
înrobită de demoni, şi cea din timpul acestuia în care s-a instaurat pacea<br />
prin renunţarea la zei. Pentru faptele sale bune Dumnezeu i-a dat viaţă<br />
lungă lui Constantin, i-a descoperit crucea, prin care El a învins moartea,<br />
etc. Ultimele două capitole prezintă o imagine edenică a imperiului care<br />
se bucură de pace. Împăratul călăuzeşte pe supuşi către pace, iar deasupra<br />
tuturor veghează Împăratul cel ceresc. 28<br />
Eusebiu de Cezareea este creatorul istoriei creştine, a unei istorii sacre<br />
ce a dominat Biserica creştină şi încă domină mentalitatea unor teologi<br />
români. Astfel istoria creştină este plină de evenimente sacre, cu<br />
valoare absolută care rămân apoi dobândite pentru veşnicie, şi în funcţie<br />
de care se comportă şi se definesc ceilalţi pioni ai istoriei. După cum se<br />
exprima Grigorie de Nyssa pentru Eusebiu istoria „merge din începuturi<br />
în începuturi care nu au niciodată sfârşit” 29 . Prin impunerea acestei ere<br />
280
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
creştine istoria nu mai este ciclică ci după cum este „creată”, ea are şi un<br />
sfârşit 30 . Dar istroia sfântă nu este doar cea a celor două Testamente ea se<br />
întinde până în timpurile prezente prin sacramente, sângele martirilor,<br />
şi chiar, cum voi încerca să arăt, prin împărat, ca imagine a Logosului.<br />
Împăratul uman este imaginea împăratului ceresc (εικών), este imaginea<br />
Logosului: „împăratul nostru este împărat legitim, icoană a Împăratului<br />
Celui unic şi suprem” 31 . Relaţia dintre Dumnezeu şi împărat este<br />
asemănătoare relaţiei dintre Dumnezeu Tatăl şi Fiu, iar monarhia divină<br />
duce la monarhia împărătească (totul este o imitaţie-μίμησις): „ Or, forma<br />
monarhică întrece toate celelalte constituţii şi moduri de guvernare:<br />
bunăoară poliarhia, rezultând din egalitaea de drepturi, capătă până la<br />
urmă chipul anarhiei şi al răsturnării de valori. Iată de ce avem şi un singur<br />
Dumnezeu, iar nu doi, nici trei şi nici mai mulţi, mai ales că (mărturisirea)<br />
mai multor divinităţi echivalează în mod cert cu a nu recunoaşte<br />
pe niciuna. Nu este decât un singur Împărat, iar Cuvântul şi împărăteasca-I<br />
Lege, tot Unul sunt – Lege nerostită în cuvinte articulate sau supusă<br />
stricăciunilor timpului în cărţi sau pe table, ci Cuvântul cel viu şi Însuşi<br />
Dumnezeu, Cela ce le pregăteşte tuturor supuşilor Săi, care I-au urmat<br />
în timp, împărăţia Tatălui. Pe El îl înconjoară oştile cereşti: miliardele<br />
de îngeri, împlinitori ai voii lui Dumnezeu, puzderia cetelor mai presus<br />
de lume, apoi duhurile nevăzute din cer care asigură buna rânduială a<br />
universului, pe ele, pe toate, Cuvântul-Împărat le diriguieşte ca un fel de<br />
guvernator al împăratului suprem” 32<br />
Calităţile împăratului model sunt prezentate ca decurgând din relaţia<br />
specială pe care o are cu Logosul: „Or, se poate spune că de Dumnezeu<br />
iubitul împărat s-a şi împărtăşit din acestea, fiind el înzestrat de<br />
Dumnezeu cu asemenea fireşti calităţi şi, pe deasupra, lăsându-şi sufletul<br />
pătruns de revărsarea darurilor pogorâte asupra lui de acolo, de sus!<br />
Ajuns fiinţă desăvârşit raţională prin lucrarea cuvântului, Care este raţiunea<br />
însăşi, ajuns înţelept prin împărtăşirea din izvorul înţelepciunii;<br />
ajuns bun şi drept prin împărtăşirea binelui şi a dreptăţii; ajuns şi cumpătat<br />
aşa cum numai cumpătarea poate fi, el îşi adună vitejia din puterea<br />
(trimisă lui) de sus. Adevărul este că împăratul nostru şi-a potrivit<br />
sufletul acestor virtuţi suverane luăndu-se după modelul acelei împărăţii<br />
din altă lume” 33 . După cum observa M. P. Chralesworth34 , şi D. M. Pippidi35<br />
, σώφρων, άγαθός, δίκαιος, άνδρεϊος, εύσεβής ,φιλόθεος, sunt virtuţi<br />
esenţiale ale împăraţilor romani şi chiar ale lui Alexandru. Practic are loc<br />
281
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
o sacralizare a lumii nu prin biserică, prin ierurgii; pacea şi binefacerile<br />
de care se bucură locuitorii imperiului sunt o urmare a naturii divine a<br />
împăratului. Trebuie să vedem aici o mentalitate necreştină, cu atât mai<br />
mult cu cât calităţile spirituale ale împăratului nu sunt aşa cum declara<br />
în prologul lucrării noi, ci sunt o repetare a calităţilor împăraţilor păgâni.<br />
Politica religioasă dusă de către împăratul Constantin a constituit un<br />
model pentru succesorii săi. Primul împărat convertit la creştinism, Constantin<br />
a fost un model atât pentru politica religioasă (prin convocarea şi<br />
„adminstrarea” primului sinod ecumenic de la Niceea în 325), dar şi prin<br />
viaţa sa (ridicarea primelor bazilici la Ierusalim şi Betleem, cinstea acordată<br />
Sfintei Cruci); va duce la transformarea într-o persoană sfântă şi va<br />
reprezenta o etapă capitală în istoria creştinismului.<br />
Bizantinii se defineau în primul rând ca fiimd creştini şi abia apoi ca<br />
fiind ai Romei. Continuând logica acestei idei, politica religioasă dusă de<br />
către Constantin va fi într-o oarecare măsură şi ea considerată perfectă.<br />
Din această cauză sinoadele ecumenice II-VII vor fi o imitaţie a sinodului<br />
I ecumenic. Astfel, conciliul de la Niceea este convocat de împărat care<br />
acordă episcopilor în timpul călătoriei până la locul întrunirii sinodului<br />
tot felul de privilegii, în special cel de folosire al poştei imperiale (evectio)<br />
şi drepturi legate de găzduire. La şedinţa de deschidere oficială, ca şi<br />
la cea de închidere rosteşte câte un discurs; şedinţele conciliului se ţin în<br />
sala palatului din Niceea. Constantin însuşi este elementul care impune<br />
hotărârea sinodului celor care nu o acceptă. El încearcă mai întâi să convertească<br />
pe arieni la hotărârea niceeană, iar cei ce refuză sunt trimişi în<br />
exil.<br />
Raportul dintre Stat şi Bisercă în lumina sfintelor<br />
canoane ale Bisericii Ortodoxe, cu privire specială<br />
asupra raportului dintre basileu – împărat şi Biserică.<br />
A. Canoane care se referă la incompatibilităţi cu slujba<br />
preoţească<br />
Canonul 6 Apostolic: (incompatibilităţi)<br />
„Episcopul sau presbiterul sau diaconul să nu ia asupra sa purtări de<br />
grijă lumeşti; iar de nu să se caterisească”.<br />
282
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
(can. 20, 81, 83 Ap.; 3, 7, IV Ec.; 10 VII Ec.; 16 Cartagina; 11 Sinodul<br />
I-II)<br />
Orice fel de îndeletnicire incompatibilă cu funcţiunea preoţească este<br />
oprită membrilor clerului. Drept incompatibile cu preoţia sunt socotite<br />
toate treburile lumeşti, adică toate acele îndeletniciri care ar prejudicia<br />
demnitatea preoţeasca şi chiar ar determina deprecierea ei.<br />
Canonul 83 Apostolic: (preoţia şi oastea sunt<br />
incompatibile)<br />
„Episcopul sau presbiterul sau diaconul, ocupându-se cu oastea (exercitând<br />
o funcţie militară), şi voind să le deţină pe amândouă, dregătoria<br />
romană de stat şi cârmuirea preoţească, să se caterisească, pentru că ale<br />
Cesarului sunt ale Cesarului, şi ale lui Dumnezeu sunt ale lui Dumnezeu<br />
(Matei 22, 21)”<br />
(can. 6, 81 Ap.; 3, 7 IV Ecumenic; 10 VII Ecumenic; 16 Cartagina; 11<br />
Sinodul I – II; 55 Vasile cel Mare)<br />
Între ocupaţiile incompatibile cu preoţia, din categoria celor publice,<br />
se numără funcţiile militare, fie cele de combatanţi, fie administrative.<br />
Deţinerea unor astfel de funcţii de către clerici se pedepseşte cu caterisirea.<br />
Cu toate acestea, sunt nenumărate mărturii despre îndeletnicirile<br />
militare ale clericilor în timpurile de grea încercare pentru Biserică sau<br />
pentru ţările în care aceştia au trăit, fără ca Biserica să ridice obiecţiuni.<br />
Canonul 3 Sinodul IV Ecumenic: (se opreşte îndeletnicirea<br />
cu treburi incompatibile cu starea clericala)<br />
„A veni la Sfântul Sinod (la cunoştinţa acestuia) că oricare dintre cei<br />
cuprinşi (incluşi) în cler, se fac arendaşi ai averilor străine pentru câştig<br />
ruşinos şi se îndeletnicesc cu treburi (afaceri) lumeşti, apoi, lenevindu-se<br />
în slujirea lui Dumnezeu şi alergând prin casele oamenilor, din iubirea<br />
de argint iau asupra lor şi mânuirea (administrarea) de averi. De aceea,<br />
Sfântul şi Marele Sinod a orânduit (hotărât) ca de acum înainte nimeni,<br />
nici episcopul, nici clericul, nici monahul, să nu ia în arendă averi, nici<br />
să se vâre (amestece) pe sine în chivernisirea (administrarea) lucrurilor<br />
lumeşti, afară numai dacă ar fi chemat cumva după legi la epitropia de<br />
neînlăturat (obligatorie) a nevârstnicilor (minorilor), sau dacă episcopul<br />
cetăţii l-ar rândui să poarte grija lucrurilor bisericeşti sau a orfanilor<br />
sau văduvelor neajutorate sau a persoanelor care mai ales au trebuinţă<br />
283
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Aspecte din timpul Concertului tradiţional de colinde organizat de<br />
<strong>Episcopia</strong> <strong>Giurgiului</strong> - 15 decembrie, 2011<br />
284
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
de ajutor bisericesc pentru frica lui Dumnezeu. Iar dacă cineva de acum<br />
înainte ar încerca să calce cele orânduite (hotărâte), unul ca acela să se<br />
supună pedepselor bisericeşti.”<br />
(can. 20, 81, 83 Ap.; 7 IV Ecumenic; 10 VII Ecumenic; 16 Cartagina;<br />
11 Sin. I – II)<br />
Canonul opreşte clerul de la o seamă de îndeletniciri socotite incompatibile<br />
cu starea clericală sau cu misiunea preoţească în genere. Oprirea<br />
se referă în special la îndeletnicirea cu treburi lumeşti determinate de<br />
dorinţa de câştig ruşinos sau de iubirea de arginţi. Dintre acestea, totuşi<br />
face excepţie epitropia minorilor la care erau obligaţi prin legi de stat toţi<br />
cetăţenii romani, iar dispoziţiile acestor legi, canonul respecta întocmai<br />
datorită atitudinii loiale pe care o are Biserica faţă de Stat36 .<br />
Canonul 7 Sinodul IV Ecumenic: (cinul preoţesc şi cel<br />
călugaresc să nu ia slujba lumească)<br />
„Am hotărât (orânduit), ca cei ce au fost aşezaţi odată în cler, precum<br />
şi monahii să nu intre nici în oaste nici în dregatorie lumească; iar dacă<br />
ar îndrăzni aceasta şi nu s-ar pocăi, încât să se reîntoarcă la ceea ce mai<br />
întâi au ales pentru Dumnezeu, să fie daţi anatemei.”<br />
(can. 6, 20, 81, 83 Apost.; 3, 16 IV Ecumenic; 21 Trulan; 10 VII Ecumenic;<br />
16 Cartagina; 11 Sin. I – II)<br />
Canonul stabileşte incompatibiliatea între serviciul pe care îl îndeplinesc<br />
clericii şi monahii şi între serviciul în oaste sau în orice dregatorie<br />
lumească, prevăzând pedeapsa anatemei pentru cei ce ar părăsi starea<br />
clericală sau cea monahală şi ar intra în oaste sau în dregatorie civilă.<br />
Nici legile civile nu erau mai blânde faţă de clericii şi călugării, care îşi<br />
părăseau sarcinile lor şi treceau în sarcinile civile. Unii ca aceştia nu numai<br />
că mai târziu nu puteau fi primiţi în serviciul civil sau militar, ci după<br />
ce li se luau toate drepturile civile („erau despoiaţi”), erau supuşi din nou<br />
jurisdicţiei bisericeşti şi nu puteau primi nici o demnitate.<br />
Faţă de cei care-şi părăsesc „slujba” pentru care s-au dedicat odată,<br />
avem cuvintele Evanghelistului Luca: „Nici unul, care pune mâna lui pe<br />
plug şi se uită îndărăt, nu este potrivit pentru împărăţia lui Dumnezeu”<br />
(Luca IX, 62) 37 .<br />
285
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Canonul 10 Sinodul VII Ecumenic: (clerul să ţină pravilele<br />
şi la mutare şi la purtare)<br />
„De vreme ce unii dintre clerici, nesocotind rânduiala canonică, părăsindu-şi<br />
parohia lor aleargă la altă parohie, şi mai cu seamă în această de<br />
Dumnezeu păzită şi împaratească cetate, şi stau (se stabilesc) la dregătorii<br />
lumeşti săvârşind sfintele slujbe (liturghii), în paraclisele (capelele)<br />
lor, pe aceştia nu este îngăduit a-I primi în niciun fel de casă sau biserică,<br />
fără (voia), episcopului propriu şi a episcopului Constantinopolului. Iar<br />
dacă va face cineva şi ar stărui (în ceea ce a făcut), să se caterisească. Câţi<br />
însă fac lucrul acesta cu ştirea mai înainte pomeniţilor preoţi (vlădici),<br />
nu le este îngăduit a lua asupra lor purtări de grijă lumeşti şi ale vieţii, ca<br />
fiind opriţi de către dumnezeieştile canoane a face aceasta. Iar dacă cineva<br />
s-ar prinde având asupra sa o sarcina mai mare decât cele zise, ori să<br />
înceteze ori să se caterisească. Aşadar, mai bine să se ducă (preotul) spre<br />
învăţarea copiilor şi a casnicilor (sclavilor), citindu-le lor cu stăruinţă<br />
Scripturile, căci spre aceasta a şi luat moştenire preoţia.”<br />
(can. 15, 20, 58, 81, 83 Apost.; 2, 15, 16 Sinodul I Ecumenic; 3, 4, 5, 7,<br />
8, 10, 20, 23 Sinodul IV Ecumenic; 17, 20, 31, 59, 64 Trulan; 3, 13, 16, 21<br />
Antiohia; 19 Laodiceea; 1, 2, 3, 12, 15, 16 Sardica; 16, 34, 48, 65, 71, 80,<br />
90, 121, 123 Cartagina; 11 Sinodul I – II)<br />
Canonul interzice preoţilor să-şi părăseasca parohiile şi să se angajeze<br />
slujitori la capelele particulare, fără învoirea episcopului de la care pleacă<br />
şi a episcopului locului în care ar vrea să se aşeze. De asemenea, chiar şi<br />
în cazul când ar avea învoirile arătate, li se interzice preoţilor să ia asupra<br />
lor sarcini comune nebisericeşti.<br />
Zonara ne vorbeşte despre canon, arătând cu ce să se ocupe clerul<br />
după slujbele bisericeşti; li se atrage atenţia în mod special asupra datoriei<br />
lor de a învăţa, căci pentru aceasta au şi primit preoţia.<br />
Canonul prezent după cum condamnă orice fel de încercare de a lua<br />
din mâna preoţilor instrucţia tinerimii în credinţa şi morala şi de a da<br />
această instrucţie pe seama laicilor, tot aşa condamnă şi preoţimea, care<br />
neglijează această instrucţie ocupându-se în schimb cu alte afaceri necompatibile<br />
cu starea sa38 .<br />
286
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
B. Pedepsirea pentru defăimarea<br />
episcopului şi a autoriţăţilor laice<br />
Canonul 55 Apostolic: (pedepsirea pentru defăimarea<br />
episcopului)<br />
„Dacă vreun cleric ar ocărî pe episcop, să se caterisească; pentru că<br />
(Fapte 23, 5)”<br />
(can. 31, 39 Apost.; Can. 8 IV Ecumenic; 34 Trulan; 58 Laodiceea; 7<br />
Cartagina)<br />
Episcopii sunt asemănaţi cu căpeteniile cele mai înalte ale poporului<br />
şi lor li se cuvine un respect desăvârşit din partea celorlalţi clerici. Cei ce<br />
nu le dau respect, îi vorbesc de rău pe episcopi se supun caterisirii.<br />
Canonul 84 Apostolic: (pedepsirea şi defăimarea stăpânirii<br />
de stat)<br />
„Dacă cineva ar ocărî fără dreptate pe împărat (cârmuitor), sau pe<br />
dregător, să sufere pedeapsa, şi dacă este cleric, să se caterisească, iar<br />
dacă este laic să se afurisească.”<br />
(can. 55-56 Ap.)<br />
Ocara sau defăimarea stăpânirii civile este considerată abatere de la<br />
obligaţia creştinilor de a fi loial faţă de stat39 . Iar dacă simpla defaimare<br />
se pedepseşte grav (în cazul clericilor cu caterisirea iar în cazul laicilor cu<br />
afurisirea) atunci cu atât mai grav trebuie pedepsite actele de împotrivire<br />
faţă de stăpânire sau cele de uneltire împotriva stăpânirii.<br />
C. Unităţile administrative laice şi autonomia Bisericii<br />
Canonul 6 al Sinodului I Ecumenic: (Exarhatele. Alegerea<br />
episcopilor)<br />
(can 34 Apost; 4 I Ecumenic; 2, 3 II Ecumenic; 8 III Ecumenic; 22 IV<br />
Ecumenic; 36 Trulan; 9, 16, 19 Antiohia; 13 Cartagina)<br />
Din canonul prezent se vede că în afară de organizaţia mitropolitană,<br />
apăruse ca organizaţie superioară a acesteia forma reprezentată prin<br />
aşa numitele „dieceze”. Diecezele bisericeşti erau corespunzătoare în cea<br />
mai mare parte unităţilor administrative ale imperiului roman numite<br />
287
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
şi ele dieceze. De la acestea îşi luaseră numele noile unităţi administrative<br />
bisericeşti <strong>format</strong>e pe măsura deciziilor civile. Aceste dieceze s-au<br />
mai numit bisericeşti şi exarhate şi după cum se vede, se constituie unul<br />
cu centrul în Alexandria, cuprinzând provinciile Egipt, Libia şi Pentapole<br />
de lângă Alexandria, apoi alta cu centrul la Roma, alta cu centrul la<br />
Antiohia 40 .<br />
Canonul 2 al Sinodului II Ecumenic: (Diecezele.<br />
Autonomia ierarhilor şi a unităţilor bisericeşti)<br />
(can 34, 37 Apost; 4, 5, 6, 7 I Ecumenic; 3 II Ecumenic; 8 III Ecumenic;<br />
17, 19, 28 IV Ecumenic; 8, 25, 38, 39 Trulan; 3, 6 VII Ecumenic; 9,<br />
16, 18, 19, 20, 23 Antiohia; 40 Laodiceea; 11, 13, 18, 26, 34, 73, 76, 95, 98,<br />
102 Cartagina; 3 Sardica; 14 sinodul I – II).<br />
Aşa după cum afirma şi canonistul român Constantin Erbiceanu „…<br />
acest canon este disciplinar-administrativ, prin care se reglementează<br />
sferele şi atribuţiile fiecărei eparhii, drepturile şi îndatoririle lor, de aceea<br />
are foarte strânsă legatură cu canoanele precedente 34 şi 35 apostolic<br />
şi cu canoanele 6 şi 7 ale Sinodului de la Niceea” 41 .<br />
După părerea canonistului grec Vasil T. Istavidis, canonul doi a fost<br />
redactat pentru a pune capăt disputei dintre scaunul Alexandriei şi cel al<br />
Antiohiei, cu privire la graniţele lor jurisdicţionale.<br />
În conformitate cu prevederile principiului economic al autonomiei<br />
eparhiale, afirmat cu tărie în textul canonului doi al sinodului al II<br />
lea ecumenic, fiecare episcop este deci obligat să-şi administreze şi săşi<br />
ocârmuiască numai bisericile şi graniţele teritorial administrative ale<br />
eparhiei încredinţate de sinodul Bisericii respective. Exercitarea vreunui<br />
act de jurisdicţie în afara circumscripţiei sale atrage după sine pedepsirea<br />
canonică a episcopului în cauză indiferent dacă episcopul respectiv se<br />
află în funcţia unei circumscripţii metropolitane sau patriarhale42 .<br />
În baza dispoziţiei canonului 2 al Sinodului II Ecumenic, instituţia<br />
sinoadelor diocezane dobândeşte expresia formală. Aşa dupa cum eparhiile<br />
trebuiau să se conducă de către sinoadele eparhiale, alcătiute din<br />
episcopi eparhioţi, sub preşedenţia mitropolitului respectiv, tot aşa şi diocesele<br />
– circumscripţiile episcopilor autocefali sau circumscripţiile patriarhilor<br />
– trebuiau să se conducă de către sinoadele diocezane sub preşedenţia<br />
episcopului autocefal, a ierarhului sau a patriarhului.<br />
288
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Canonul acesta subliniază principiul teritorial, prin care se înţelege<br />
acomodarea sau potrivirea formelor organizării bisericeşti teritoriale<br />
după tiparele organizării teritoriale a unităţilor de stat<br />
În acest canon apare termenul διοίκησις (dioecesis, dieceză) şi apoi<br />
επαρχίας (provincia, eparhia). Ambele termene corespundeau exact împărţirii<br />
politice a statului, aşa că aceleaşi denumiri politice au trecut şi în<br />
practica Bisericii. Διοίκησις se alcătuia din mai multe circumscripţii mai<br />
mici, din mai multe eparhii, pe când επαρχίας alcătuia o parte din dieceză.<br />
Căpetenia eparhiei din cuprinsul limitelor fixate era supusă căpeteniei<br />
diecezei; căpetenia diecezei avea în subordine un numar exact de şefi<br />
eparhiali, de asemenea în cuprinsul limitelor hotărâte.<br />
Cuvântul dieceză înseamna chivernisire sau cârmuire; în cadrul nomenclaturii<br />
unităţilor administrative de stat, are înţeles de cârmuire superioară<br />
politică, de asemenea şi în biserica veche avea acelaşi înţeles, de<br />
cârmuire bisericească superioară.<br />
Numai în sens impropriu s-a ajuns a se folosi cuvântul dieceză pentru<br />
a arăta eparhia propriu-zisă, sau unitatea episcopală, dupa cum însuşi<br />
cuvantul eparhie, care la început însemna în limbaj bisericesc provincie<br />
mitropolitană, a ajuns să însemne apoi până astăzi unitate administrativă<br />
cârmuită de un episcop43 .<br />
Canonul 3 Sinodul VII Ecumenic: (numai Biserica îşi alege<br />
slujitorii săi)<br />
(can. 4 I Ecumenic; 30 Apost.; 19, 23 Antiohia; 12, 13 Laodiceea; 6<br />
Sardica; 13, 49, 50 Cartagina)<br />
Acest canon repetă literal canonul 30 Apostolic, apoi canonul 4 al sinodului<br />
I Ecumenic, interzicând amestecul dregătorilor lumeşti în alegerile<br />
de episcopi.<br />
Prin canonul 30 Apostolic sunt osândiţi cei care se folosesc de influenţa<br />
dregătorilor lumeşti pentru a deveni episcopi. Folosirea puterii lumeşti<br />
în treburi bisericeşti reprezintă un amestec neîngăduit al statului<br />
în jurisdicţia Bisericii iar o astfel de faptă este socotită asemănătoare cu<br />
simonia.<br />
Prin canonul 4 al sinodului I Ecumenic se precizează că hirotonia nu<br />
se săvârşea la intervale mari după alegere, ci imediat iar întâi se săvârşea<br />
alegerea şi apoi hirotonia. Pentru desemnarea alegerii şi hirotonirii se<br />
289
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
foloseşte cuvantul „catistaste” 44 . Se mai aminteşte de întărirea sau confirmarea<br />
celor făcute care cad în sarcina mitropolitului din eparhia respectivă.<br />
Mitropolitul nu avea atribuţii la confirmarea hirotoniei, ci numai la<br />
confirmarea alegerii, aşa încât textul canonului nu se referă la vreo confirmare<br />
propriu-zisă sacramentală a hirotoniei episcopale, ci numai la o<br />
confirmare legală a alegerii celui hirotonit şi la constatarea săvârşirii în<br />
mod valid a hirotoniei.<br />
Canonul de faţă confirmă dispoziţiile canoanelor anterioare, interzicând<br />
amestecul dregătorilor lumeşti în alegerile de episcopi şi statornicind<br />
ca alegerea unui episcop să se facă de către cel puţin trei episcopi în<br />
frunte cu un mitropolit.<br />
D. Instanţe bisericeşti şi lumeşti<br />
Canonul 6 al sinodului II Ecumenic: (nu oricine îl poate<br />
pârî pe episcop)<br />
„… Iar dacă cineva, nesocotind cele statornicite după cele arătate mai<br />
înainte, ar îndrăzni să supere urechile împărăteşti sau judecătoriile cârmuitorilor<br />
lumeşti, sau să tulbure sinodul ecumenic, lipsindu-i de cinstire<br />
pe toţi episcopii diecezei, unul ca acesta nicidecum să nu fie primit<br />
la pâră, ca unul care a defăimat canoanele şi a stricat buna orânduire<br />
bisericească.”<br />
(can. 34, 37, 74, 75 Ap.; 9, 17, 19, 21 IV Ecumenic; 8 Trulan; 14, 15, 20<br />
Antiohia; 40 Laodiceea; 4 Sardica; 8, 10, 12, 128, 129., 130, 132 Cartagina;<br />
13 Sinodul I – II)<br />
Prin canon se interzice reclamarea episcopilor pentru chestiuni bisericeşti<br />
în faţa instanţelor civile, inclusiv în faţa şefului statului.<br />
Canonul 9 al Sinodului IV Ecumenic: (Se rânduiesc<br />
instanţele de judecată bisericească)<br />
(can.74, 75 Apost; 6 I Ecumenic; 17, 19, 21, 28 IV Ecumenic; 8 Trulan;<br />
14, 15, 20 Antiohia; 40 Laodiceea; 4 Sardica; 8, 10, 11, 12, 15, 18, 19, 59,<br />
104, 107, 128, 129, 130, 132 Cartagina)<br />
Acest canon tratează despre forurile judecatoreşti bisericeşti, care au<br />
competenţa de primă instanţă în privinţa reclamaţiilor persoanelor clericale<br />
împotriva altor persone clericale şi anume:<br />
290
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
a)referitor la litigiile dintre clerici, înţelegându-se aici presbiteri, diaconi<br />
şi alţi clerici inferiori, precum şi călugări;<br />
b) la reclamaţiile clericilor împotriva propriilor sau altor episcopi;<br />
c) la reclamaţia episcopului sau clericului împotriva mitropolitului.<br />
În privinţa celor dintâi este competent forul judecătoresc al episcopului<br />
sau judecătoria de arbitraj acceptată prin învoire reciprocă, dar cu<br />
învoirea episcopului; referitor la cele de categoria a doua avem judecătoria<br />
sinodală provincială iar cele din ultima categorie avem judecătoria supremă<br />
exarhală a diecezei sau judecătoria tronului din Constantinopol45 .<br />
Canonul 14 al Sinodului IV Antiohia: (scaunele de judecată<br />
pentru episcopi)<br />
(can. 28, 74 Apost.; 6 Sinodul II Ecumenic; 1 Sinodul III Ecumenic; 9,<br />
17 Sinodul IV Ecumenic; 4, 12, 15 Antiohia; 3, 4, 5 Sardica)<br />
În acest canon se instituie ca for de judecată sinodul episcopilor din<br />
eparhiile învecinate, care era chemat să judece cazurile asupra cărora sinodul<br />
mitropolitan nu a căzut în unanimitate de acord.<br />
Canonul 104 al Sinodului local VIII de la Cartagina (419):<br />
(judecata bisericească şi cea lumească)<br />
„S-a hotărât că oricine ar cere vreodată de la împărat ca afacerile sale<br />
să se judece la judecătoriile lumeşti, să se lipsească de demnitatea sa;<br />
iar de ar cere de la împărat judecată episcopească, întru nimic să nu i se<br />
pună piedică”.<br />
(can. 74 Ap.; 6 II ec.; 9 IV ec.; 12 Antiohia; 15, 96 Cartagina)<br />
Împăratul Constantin cel Mare legiferează mai întâi că tribunalele bisericeşti<br />
devin competente pentru pricinile civile numai atunci când ambii<br />
împricinaţi se învoiesc să se adreseze acestor tribunale, apoi va legifera<br />
ca tribunalele bisericeşti să poată judeca pricinile civile chiar atunci<br />
când numai o parte se adresează acestor tribunale fără consimţământul<br />
celeilalte părţi46 .<br />
Împăratul Iustinian a statornicit o anumită separaţie dând în competenţa<br />
tribunalelor bisericeşti judecata tuturor pricinilor de natură bisericească<br />
ale laicilor şi lasă pricinile civile în competenţa tribunalelor<br />
de stat. Cu toate acestea, Iustinian a rezervat competenţei tribunalelor<br />
bisericeşti toate pricinile civile şi chiar unele pricini penale ale clericilor<br />
291
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
şi monahilor. Corpus Juris Civilis a avut o influenţă marcantă asupra<br />
dreptului bizantin, celelalte corpuri de legi bizantine preluând majoritatea<br />
preceptelor juridice existente în acest cod. Prin Novela 86 el a acordat<br />
episcopilor dreptul de a supraveghea pe judecătorii civili47 .<br />
În 1296, împăratul Andronic cel Bătrân a înfiinţat un tribunal mixt<br />
alcătuit din 12 judecători: clerici şi monahi. După relatarea istoricului<br />
Gheorghe Pachymeres, împăratul s-a hotărât a înfiinţa acest tribunal în<br />
urma unui puternic cutremur de pământ în care el a văzut pedeapsa lui<br />
Dumnezeu pentru nedreptăţile de care se făcuseră vinovaţi judecătorii<br />
din imperiu48 .<br />
E. Reprezentanţi juridici în instanţă: ecdici<br />
Canonul 4 al Sinodului IV Ecumenic: (Monahii se supun<br />
jurisdicţiei ierarhiei bisericesti)<br />
(can 82 Apost; 24 IV Ecumenic; 40-49, 85 trulan; 17-21 VII Ecumenic;<br />
3 Gangra; 63 Cartagina; 1-7, I – II)<br />
Prin canonul prezent se reglementează pentru prima dată în mod legal,<br />
printr-o hotărâre a unui sinod ecumenic şi în genere printr-un canon<br />
valabil în întreaga Biserică raporturile dintre starea monahală şi autoritatea<br />
bisericească, în sensul că monahismul este subordonat episcopilor.<br />
Canonul prezent a fost dat de sinod la propunerea împăratului Marcian,<br />
făcută în şedinţa a IV-a; motivul îl reprezintă monahii eutihieni şi<br />
mai ales arhimandritul Barsum, care prin faptele lor au atras atenţia atât<br />
a autoritaţilor civile, cât şi a celor bisericeşti.<br />
Canoanele lui Vasile cel Mare şi Pahonie cel Mare ne descriu felul<br />
cum trebuie să fie viaţa călugărilor. Monahii trebuie să se supună necondiţionat<br />
superiorilor, că nu au voie a părăsi mănăstirea în care au depus<br />
făgăduinţa, că se vor devota rugăciunii şi postului permanent, că nu vor<br />
putea clădi singuri mănăstiri şi că nu vor putea cu niciun preţ să se ocupe<br />
de afaceri lumeşti dacă nu li se cere în mod special acest lucru de către<br />
episcop.<br />
Sinodul de la Calcedon a fost primul care a dat un canon special în<br />
privinţa aceasta, apoi sinodul Trulan, Sinodul al VII lea Ecumenic şi Sinodul<br />
al II-lea Ecumenic au dat câteva canoane referitoare la monahi si<br />
viaţa lor.<br />
292
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Zonara afirmă urmatoarele la comentarul acestui canon: „Sfântul Sinod<br />
recunoaşte că ei sunt vrednici de cinste dacă într-adevăr sunt devotaţi<br />
monahismului şi dacă petrec viaţa monahală sincer, adică din inimă<br />
curată, iar nu numai de formă sau cu un alt scop’ (Sint. At.226).<br />
„Cei ce s-au consacrat vieţii mănăstireşti - ne spune Justinian într-un<br />
decret - sub nicio condiţie nu pot ieşi din mănăstire şi să vagabondeze<br />
prin Antiohia sau prin alte cetăţi, afară de apocrisiari, cărora le permite<br />
să iasă din mănăstire, când afacerile lor reclamă aceasta”. (Justinian I,<br />
p.29, De Episcopis etcleris)<br />
Iar Balsamon, comentând acest canon, zice că monahilor li se încredinţau<br />
nu numai aranjarea afacerilor bisericeşti, ci şi a celor civile şi că<br />
mulţi episcopi şi monahi îndeplineau servicii de stat şi naţionale, dar<br />
atunci făceau acest lucru numai cu acordul episcopului iar lucrul făcut<br />
cerea necesitate neconditionată; în caz contrar erau excomunicaţi din<br />
Biserică.<br />
În final ni se aduce o lămurire, sclavii nu puteau fi primiţi în mănăstire<br />
fără permisiunea stăpânului lor. Aceasta era regula, susţinută şi de<br />
legile civile, astfel că nici un sclav nu poate fi primit nici în cler, nici în<br />
cinul călugăresc, până ce stăpânul său nu-l elibera cu totul49 .<br />
Canonul 23 al Sinodului IV Ecumenic: (Osânda clericilor şi<br />
monahilor vagabonzi)<br />
(can.15 Apost.; 15, 16 I Ecumenic; 5, 10, 20 IV Ecumenic; 17, 18 Trulan;<br />
3, 11 Antiohia; 7, 8, 9, 15, 16 Sardica; 54, 75, 95 Cartagina)<br />
Canonul se opune deplasării fără rost a clericilor şi a monahilor, dar<br />
mai ales împotriva petrecerii acestora în capitala statului, ce ar duce la<br />
neorânduieli.<br />
Pentru curmarea acestor neorânduieli, se autorizează avocatul (ecdic)<br />
sau defensorul bisericesc al Consatantinopolului să ia măsuri pentru<br />
alungarea clericilor sau a monahilor care s-ar găsi petrecând acolo fără<br />
delegare sau fără pricină binecuvantată50 .<br />
Ecdicul (defensor, avocat) era reprezentantul unei părţi în faţa forurilor<br />
judecătoreşti şi sub raport civil avea situaţie oficială. După ce afacerile<br />
bisericeşti s-au înmulţit şi Biserica avea nevoie să intre în contact cu<br />
autorităţile, pentru apărarea drepturilor sale în calitate de persoană juridică,<br />
pentru apărarea drepturilor acelora care căutau refugiu, s-a obţinut<br />
293
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
recunoaşterea oficială a unei persoane ca funcţionar special în faţa autorităţii<br />
civile – ecdicul. Aceştia pentru prima oară au fost recunoscuţi la<br />
începutul secolului al V-lea, când sinodul de la Cartagina din anul 401<br />
printr-un canon al său a cerut de la împăraţi să fie aleşi şi numiţi avocaţi<br />
bisericeşti profesionali sub supravegherea episcopului pentru apărarea<br />
celor lezaţi. Balsamon consideră că ecdicul îndeplinea serviciul pe care îl<br />
are astazi avocatul Consistorului 51 .<br />
Canonul 15 al Sinodului VIII Cartagina: (petreceri oprite.<br />
Judecata lumească şi cea bisericească. Judecatori aleşi)<br />
În prima parte a acestui canon se interzice a face apel la instanţele<br />
judecatoreşti civile, în cazul în care stările de fapt sunt de competenţa<br />
instanţelor bisericeşti.<br />
În partea a doua se interzice copiilor clericilor de a participa la spectacole,<br />
fapt interzis de altfel pentru toţi creştinii, în scopul menţinerii unei<br />
vieţi morale conforme cu învăţătura bisericii.<br />
Canonul 67 al Sinodului local VIII Cartagina: (conlucrarea<br />
cu dregătorii statului. Biserica şi Statul)<br />
„S-a hotărât deci să se dea din sinodul nostru scrisori către dregătorii<br />
din Africa de la care s-a socotit a se cere ceva potrivit spre a ajuta Maicii<br />
noastre comune, Bisericii catholice, în cazurile când autoritatea episcopilor<br />
se defaimă prin cetăţi; adică să se cerceteze cu autoritatea şi cu competenţa<br />
dregătorească, şi credinţa creştinească, cele ce s-au făcut în toate<br />
locurile, în care maximianiştii au reţinut bisericile, apoi ca pe cei ce s-au<br />
despărţit de ei să-i pună la tot cazul în actele publice”.<br />
(can. 45, 47, 66, 68, 69, 91-94, 117-119 Cartagina)<br />
În canonul de faţă se subliniază colaborarea dintre clerici şi funcţionarii<br />
civili în mai multe probleme (atunci când autoritatea episcopală<br />
este defăimată în cetate sau când schismaticii acaparează bisericile<br />
niceenilor).<br />
Canonul 75 al Sinodului local VIII Cartagina; (apărătorii<br />
săracilor. Biserica şi Statul)<br />
(can. 2, 23 IV ec.; 97 Cartagina)<br />
294
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Din canonul prezent rezultă faptul că împăraţii Theodosios şi Honorius<br />
au satisfăcut cererea Părinţilor numind pe lângă episcop un ecdic<br />
(avocat-apărător), special ales de episcop, preoţime şi cetăţeni fruntaşi.<br />
Canonul 97 al Sinodului local VIII Cartagina: (avocaţii<br />
sau apărătorii bisericeşti; episcopi chemaţi în judecată;<br />
Biserica şi Statul)<br />
(can. 2, 23 IV ec.; 75, 93 Cartagina)<br />
Canonul cuprinde trei părţi. Prima parte, repetă şi întăreşte prevederile<br />
canonului 75 al sinodului local VIII Cartagina, prin care s-a hotărât<br />
să se ceară împăraţilor să numească la fiecare eparhie apărători pentru<br />
afacerile bisericeşti. Partea a doua cuprinde hotărârea prin care se acordă<br />
deplină libertate de acţiune a delegaţilor la curtea imperială. Ultima<br />
parte cuprinde hotărârea de a se face cunoscută episcopului primat al<br />
Mauritaniei că nu s-a prezentat la sinod episcopul Primos.<br />
F. Principiul teritorial (unităţile bisericeşti<br />
se rânduiesc după cele de obşte)<br />
Canonul 12 al Sinodului IV Ecumenic: (alcătuirile<br />
bisericeşti să nu se schimbe prin intervenţie la puterea<br />
lumească)<br />
„A venit (la cunoştinţa noastră), ca împotriva aşezămintelor (a legilor)<br />
bisericeşti, alergând la stăpâniri, au tăiat în două o eparhie (mitropolie)<br />
prin act împărătesc (carte împărătească, rescript), aşa încât din această<br />
pricină sunt doi mitropoliţi în aceeaşi eparhie (mitropolie). Drept aceea,<br />
Sfântul Sinod a hotărât, ca de acum înainte să nu se mai îndrăznească nimic<br />
de acest fel de către vreun episcop, iar cel ce va încerca (întreprinde)<br />
un lucru ca acesta să cadă din treapta sa. Iar cetăţile câte s-au şi cinstit<br />
(onorat) cu numele de mitropolie prin scrisori împărăteşti, precum şi<br />
episcopul care cârmuieşte acea Biserică, să se bucure (beneficieze) numai<br />
de cinste, păstrându-se adică pe seama adevăratei mitropolii drepturile<br />
ei proprii.”<br />
(can. 34 Ap.; 6, 7 I Ecumenic; 2, 3 II Ecumenic; 8 III Ecumenic; 28 IV<br />
Ecumenic; 36, 39 Trulan)<br />
295
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Canonul interzice împărţirea mitropoliilor, şi în genere modificarea<br />
teritoriilor bisericeşti numai prin hotărâri bisericeşti, adică prin măsuri<br />
unilateral luate de stat. De asemenea, dispune ca în cazurile în care s-a<br />
procedat astfel, mitropolia cea nouă, adică unitatea bisericească nou înfiinţată,<br />
ca şi ierarhul din fruntea ei să-şi păstreze numai numele sau<br />
cinstea, pe când drepturile să le exercite vechea unitate din care s-a desprins,<br />
precum şi întâistătătorul ei 52 .<br />
Canonul 17 al Sinodului IV Ecumenic: (despre prescripţie<br />
iar unităţile bisericeşti să se rânduiască după cele de<br />
obşte)<br />
„… Iar dacă vreo cetate s-ar fi înnoit prin putere împărătească, sau<br />
dacă s-ar înnoi de acum înainte (în viitor) atunci alcătuirile politice şi<br />
cele obşteşti, să urmeze şi orânduirea parohiilor bisericeşti.”<br />
(can. 6 I Ecumenic; 9 IV Ecumenic; 25 Trulan)<br />
Canonul prezent este important şi pentru că el fixează în mod foarte<br />
clar principiul teritorial53 - împărţirea unităţilor administrative ale Bisericii<br />
să se facă ţinându-se seama de felul în care sunt împărţite unităţile<br />
administrative ale statelor şi ale unităţilor cu caracter obştesc.<br />
Canonul 38 al Sinodului Trulan (V – VI): (unităţile<br />
bisericeşti să se rânduiască după cele de obşte, de stat)<br />
„Şi noi păzim canonul aşezat de părinţii noştri, care rânduiesc astfel:<br />
dacă vreo cetate s-a reînnoit prin puterea împărătească, sau dacă s-ar reînnoi<br />
de acum înainte (în viitor), (atunci) şi orânduirea lucrurilor bisericeşti<br />
să urmeze alcătuirile politice (de stat) şi obştesti.’<br />
(can. 4, 6, 7 I Ecumenic; 3 II Ecumenic; 17, 18, 28 IV Ecumenic)<br />
Se confirmă şi se reînnoieşte vechiul principiu după care organizaţia<br />
bisericească trebuie să ţină seama şi de organizarea de stat, adică să<br />
se acomodeze acesteia, aşa încât în cadrul unităţilor administrative ale<br />
statului, să se organizeze şi corespunzătoarele unităţi administrative ale<br />
Bisericii. În canonul 17 al Sinodului IV Ecumenic găsim exprimat literal<br />
acelaşi principiu.<br />
296
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
G. Activităţi interzise clericilor<br />
Canonul 9 al Sinodului V – VI Ecumenic: (clericii sunt<br />
opriţi a face negoţ cu băuturi)<br />
(can. 54 Apost.; 24 Laodiceea; 40 Cartagina)<br />
Acest canon dispune cu scoaterea din cinul preoţesc a oricărei persoane<br />
care are cârciumă. Există o incompatibilitate între îndeletnicirea cu<br />
negoţul de băuturi şi misiunea preoţească. Balsamon comentează cuvintele<br />
urmatoare „a se îndeletnici cu comerţul din cârciumă” astfel: aceasta<br />
se interzice riguros persoanelor sfinţite, nu li se interzice însă total „de a<br />
poseda cârciumă pe baza dreptului de proprietate şi de a arenda cârciuma<br />
altuia, deoarece lucrul acesta îl fac si mănăstirile şi diferitele biserici”<br />
54 .<br />
Prin canonul 54 Apostolic se prevede oprirea clericilor de a petrece în<br />
cârciumi deoarece ţinuta morală a acestora le interzice petrecerea în astfel<br />
de localuri sau frecventarea lor în scopul de a petrece.<br />
Canonul 10 Sinodul V – VI Ecumenic: (clericii sunt opriţi a<br />
lua dobandă sau camătă)<br />
(Can.44 Apost.; 17 I Ecumenic; 19 VII Ecumenic; 4 Laodiceea; 5, 16<br />
Cartagina; 2, 14 Vasile Cel Mare; 3 Grigorie Taumaturgul; 6 Grigorie de<br />
Nisa)<br />
Canonul prezent repetă canonul 44 Apostolic. Astfel se interzice orice<br />
fel de dobândă (camătă, dobandă exagerată), deoarece după învăţătura<br />
creştină, dobanda este un păcat (Matei 5, 42; Luca 6, 30, 34, 35) şi a fost<br />
interzisă încă din Vechiul Testament (Deuteronom 23, 19) şi se pedepseşte<br />
cu scoaterea din cinul preoţesc a oricărei persoane sfinţite care ia<br />
camătă.<br />
Canonul 74 al Sinodului Trulan (V – VI): (în biserici să nu<br />
se facă agape şi nici să se locuiască)<br />
„Nu se cuvine a se face cele ce se numesc agape în (casele) domneşti<br />
sau bisericeşti, şi a mânca înauntrul casei (Domnului), şi aşterne (acolo)<br />
culcuşul. Iar cei ce îndrăznesc a face aceasta, ori să înceteze, ori să se<br />
afuriseasca.”<br />
(can. 27, 28 Laodiceea; 42 Cartagina)<br />
297
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Ţinerea agapelor in biserici, fusese interzisă încă din veacul al IV-lea,<br />
dar se vede că nu dispăruse acest obicei nici în vremea Sinodului Trulan.<br />
Canonul 76 Sinodul V – VI Ecumenic: (se opreşte negoţul<br />
în curtea bisericii)<br />
(can. 73 Apost.; 74, 97 Trulan)<br />
În conformitate cu învăţătura Mântuitorului, după care casa Tatălui<br />
Său nu este casă de negoţ (Ioan II, 16), căci ea este casă de rugăciune<br />
(Matei 21, 13), prin canonul de faţă se hotăreşte că sfânta biserică şi tot<br />
ceea ce se găseşte în jurul acesteia să fie ferite de profanare şi, în special,<br />
de toate lucrurile ce ţin de comerţ. Balsamon subliniază această idee spunând:<br />
„nimănui nici nu i-ar trece prin minte să instaleze în sfânta biserică<br />
cârciuma sau vreo neguţătorie” 55 .<br />
H. Relaţia dintre clerici şi împărat<br />
Canonul 11 al Sinodului IV de la Antiohia (341):<br />
(înfăţişarea clerului la căpetenia statului)<br />
(can. 6 II ec.; 7-9, 21 Sardica; 12 Antiohia; 104, 106 Cartagina)<br />
Părinţii, pentru a curma dezordinea interzic categoric clericilor sub<br />
pedeapsa caterisirii de a merge la curtea imperială. În caz de necesitate se<br />
pot duce cu scrisoare de recomandare din partea sinodului mitropolitan.<br />
Canonul 12 al Sinodului IV Antiohia (341): (apelul<br />
clericilor la căpetenia statului. Împăratul nu este instanţă<br />
bisericească)<br />
(can. 28, 74 Ap.; 6 II ec.; 9, 17 IV ec.; 7-9, 14, 21 Sardica; 4, 11, 15 Antiohia;<br />
29, 65, 104-106 Cartagina)<br />
Prin acest canon se întăreşte regula stabilită ca în infracţiunile săvârşite<br />
de clerici cu caracter bisericesc se judecă doar de forurile bisericesc<br />
şi interzice apelul la împărat sau la forurile civile. Cei ce încalcă acest<br />
principiu pierd posibilitatea iertării şi reintegrării în funcţie. În chestiuni<br />
bisericeşti este admisă însă calea recursului şi apelul la forurile superioare<br />
bisericeşti.<br />
298
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Canonul 21 al Sinodului local VI de la Sardica (343):<br />
(rânduiala pentru legătura episcopilor cu căpetenia<br />
statului)<br />
(can. 11 Antiohia; 7-9, 20 Sardica; 104, 106 Cartagina)<br />
Prin acest canon se întăreşte rânduiala stabilită deja prin canoanele<br />
7-9 ale acestui sinod (can. 7: legătura episcopilor cu căpetenia statului;<br />
can. 8: solii bisericeşti ai episcopilor; can. 9: rânduiala pentru solii bisericeşti<br />
ai episcopilor) rânduindu-se ca episcopii să nu meargă nechemaţi<br />
pentru orice chestiuni la curtea imperială.<br />
Titlul al XIII-lea din Nomocanonul lui Ioan Scolasticul prevede: „Nici<br />
unuia dintre episcopi nu îi este permis să lipsească din biserica sa mai<br />
mult de un an decât numai la porunca împăratului. Să nu-şi justifice<br />
acest lucru zicând că Biserica îl duce la procese. Acest lucru îl pot face<br />
clericii (inferiori), administratorii şi apocrisiarii. Nu se cuvine să călătorească<br />
fără scrisori şi recomandare, nici venind în capitală să se prezinte<br />
împăratului mai înainte de a se prezenta patriarhului şi apocrisiarilor<br />
diocezei de care aparţine. După ce le-a făcut cunoscute motivele pentru<br />
care a venit, numai atunci să meargă la împărat. Se cuvine ca episcopii să<br />
ducă la cunoştinţa împăratului pricinile lor prin intermediul referendarilor<br />
Bisericii celei Mari sau al apocrisiarilor patriarhali: dacă cer lucruri<br />
drepte să le obţină iar dacă cer lucruri nedrepte degrabă să fie osândiţi” 56 .<br />
Canonul 106 al Sinodului local VIII de la Cartagina:<br />
(rânduiala pentru legătura clerului cu căpetenia Statului<br />
Roman de Apus)<br />
(can. 12 Ap.; 11 Antiohia; 7, 9 Sardica; 97 Cartagina)<br />
Reglementează modul în care se pot obţine audienţe la curtea<br />
imperială.<br />
Canoanele Bisericii Ortodoxe nu se referă decât la anumite probleme<br />
punctuale din raportul basileu-stat laic bizantin şi clerici, membrii<br />
ai Bisericii (ecdicii, apelul la împărat). Sunt stabilite norme referitoare<br />
la clerici iar referirile la basileu sunt rare, mult mai numeroase fiind cele<br />
referitoare la autorităţile laice, a căror activitate derivă din voinţa autoriţăţii<br />
laice supreme – basileul. Interesantă este încercarea de asimilare<br />
a împăatului cu episcopul, evidentă în canonul 55 apostolic („Dacă vreun<br />
cleric ar ocărî pe episcop, să se caterisească; pentru că
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
poporului tău nu-l vei grăi de rău>> (Fapte 23, 5)”). Relaţia de simfonia<br />
dintre basileu şi Biserică poate fi intuită şi din numeroasele canoane cere<br />
se referă la principiul teritorial, precum şi cele referitoare la instanţele<br />
de judecată civile şi bisericeşti. Se poate astfel observa împărţirea foarte<br />
precisă a atribuţiilor judecătoriilor laice şi bisericeşti iar organizarea teritorială<br />
a Bisericii este identică cu organizarea teritorială a Imperiului.<br />
Cea mai frapantă asemănare este folosirea şi astăzi a cuvântului dieceză<br />
în limbajul teologic ce provine din termenul diocesis, ce ascunde în spatele<br />
său una din cele mai revoluţionare reforme ale lui Diocleţian 57 .<br />
Bibliografie generală:<br />
1. Allard, Paul, Julien L’Apostat, vol. I-III, Paris 1906-1910<br />
2. Bailly, M. A., Dictionnaire grec – francais, rédig3 avec le concours de M. E. Egger,<br />
Paris, 1929<br />
3. Barnea, Ion, Iliescu, Octavian, Constantin cel Mare, Bucureşti 1982<br />
4. Berdiaev, Nikolai, Sensul istoriei, Iaşi 1996<br />
5. Brezeanu, Stelian, Ideea de imperiu în Occidentul Medieval, în lumina cercetărilor<br />
din ultimele decenii, în „Revista de istorie”, 31, nr. 2, 1978, pp. 270-298<br />
6. Idem, O istorie a Bizantului, Bucureşti 2004<br />
7. Brown, Peter, Genèse de L’Antiquité tardive, Paris 1983<br />
8. Idem, The Cult of the Saints: Its Rise and Function in Latin Christianity, Chicago 1981<br />
9. Idem, Trupul şi societatea, Bucureşti 2000<br />
10. Bury, J. B., History of the Later Roman empire. From the Death of Theodosius I to<br />
the death of Justinian (395-565), vol. I-II, London 1923<br />
11. Cameron, Averil, The Later Roman Empire, London 1993<br />
12. Carrez, Maurice, Morel, Francois, Dictionar grec – roman al Noului Testament,<br />
traducere de Gheorghe Badea, Bucureşti, 1999<br />
13. Charlesworth, M. P., The virtues of a Roman Emperor: Propaganda and The Creation<br />
of Belief, în „Proceedings of the British Academy”, Londra 1937, pp. 105-133<br />
14. Cronţ, Gheorghe, Clericii în serviciul justiţiei, Bucureşti 1938<br />
15. Daniélou, Jean, Reflecţii despre misterul istoriei, Bucureşti 1996<br />
16. Idem, Simbolurile creştine primitive, Timişoara 1995<br />
17. Demougeot, Émilienne, De l’unité à la division de l’Empire romain (395-410), Paris<br />
1951<br />
18. Drake, H. A., When was the „De laudibus Constantini”, delivered, în „Historia”, 24,<br />
1975, pp. 341-348<br />
19. Dură, Nicolae, Biserica creştină în primele patru secole. Organizarea şi bazele ei<br />
canonice, în „Ortodoxia” XXXIV, nr. 3, 1982, pp. 451-469<br />
20. Idem, Bisericile Europei şi Uniunea Europeană, Ecumenism, reconciliere creştină şi<br />
unitate europeană, în „Studii Teologice” LIII, nr.3-4, 2001, pp. 102-117<br />
300
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
21. Idem, Dreptul şi religia. Normele juridice şi normele religios-morale, în „Studii<br />
Teologice” LV, nr.3-4, 2003, pp. 3-10<br />
22. Idem, Intercomuniune sau comuniune sacramentală? Identitate eclezială şi unitatea<br />
în credinţă, în „Ortodoxia” XL, nr.4, 1988, pp. 15-59<br />
23. Idem, Învăţarea dreptei credinţe după canoanele Bisericii Ortodoxe, în „Biserica<br />
Ortodoxă Română”, XCVIII, nr. 5-6, 1980, pp. 663-671<br />
24. Idem, Legislaţia canonică a Sinodului II Ecumenic, importanţa ei pentru organizarea<br />
şi disciplina Bisericii, în „Glasul Bisericii”, nr. 6-8, 1981, pp. 630-671<br />
25. Idem, Libertatea religioasă din ţara noastră şi cadrul ei juridic, în „Studii Teologice”<br />
XL , nr.2, 1988, pp. 3-9<br />
26. Eusebiu de Cezareea, Scrieri. Partea a doua, Bucureşti 1991<br />
27. Eutropius, Flavius, Breviarium ab urbe condita, Brăila 1997<br />
28. Florea, Vasile, Opera canonică şi nomocanonică a Sfântului Ioan Scolasticul.<br />
Importanţa ei pentru sistematizarea dreptului biserices ortodox. Teză de doctorat,<br />
în „Studii Teologice”, XLIII, nr. 5-6, 1992, pp. 9-150<br />
29. Floca, Ioan N., Canoanele Bisericii Ortodoxe, Sibiu 1993<br />
30. Idem, Drept canonic ortodox, legislaţie şi administraţie bisericească, vol. I, Bucureşti<br />
1990<br />
31. Gibbon, Edward, Istoria declinului şi căderii imperiului roman, vol. I-III, Bucureşti<br />
1976<br />
32. Jones, A. H. M., The Later Roman Empire284-602. A Social, Economic and<br />
administrativw Survey, vol. I-III, Oxford 1964<br />
33. Lot, F., La fin du monde antique et le début du moyen âge, Paris 1927<br />
34. Milaş, Nicodim, Canoanele Bisericii Ortodoxe, vol. I-II, Arad 1931-1939<br />
35. Nistor, Vlad, Redefinind statul Roman între Orient şi Occident, în „Buletin al CICSA”,<br />
nr. 3, 2001, pp. 97-100<br />
36. Idem, Sfârşitul civilizaţiei urbane în Britannia (secolul V), în „Studii clasice”, XXVII,<br />
1991, pp. 83-89<br />
37. Olariu, Cristian, Puterea imperială în Pars Orientis de la Diocletian la Iustinian (teză<br />
de doctorat), Bucureşti 2001<br />
38. Ostrogorsky, G., Histoire de l’état byzantin, Paris 1956<br />
39. Piganiol, André, L’émpire chrétienne, Paris 1972<br />
40. Pippidi, D. M., Studii de istorie a religiilor antice, Bucureşti 1998<br />
41. Rémondon, R., La crise de L’Empire Romain de Marc Aurèle à Anastase, Paris 1964<br />
42. Rostovtzeff, M., Social and Economic History of The Roman Empire, Oxford 1979<br />
43. Stoicescu, Constantin, Curs elementar de drept roman, Bucureşti 1931<br />
Note<br />
1 M. A. Bailly, Dictionnaire grec – francais, rédigé avec le concours de M. E. Egger,<br />
Paris, 1929. p. 351: vb. Intr. I a fi rege, 1) a fi rege, adeveni; 2) a deveni rege; 3) a<br />
trăi ca un rege; 4) a fi stăpân absolut; II a fi partizan al regalităţii<br />
2 Maurice Carrez şi Francois Morel, Dictionar grec – roman al Noului Testament,<br />
traducere de Gheorghe Badea, Bucureşti, 1999, p.5<br />
301
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
3 Stelian Brezeanu, O istorie a Bizantului, Bucureşti 2004, pp. 339-340: Heraclios<br />
preia termenul de basileu de la învinsul său regal persan<br />
4 Idem, Ideea de imperiu în Occidentul Medieval, în lumina cercetărilor din ultimele<br />
decenii, în „Revista de istorie”, 31, nr. 2, 1978, p. 280<br />
5 Otto I se intitulează imperator Romanorum et Francorum<br />
6 Otto II păstreză titulatura înaintaşului său dar se poate observa şi o influenţă a<br />
împărătesei Theophano prin care acesta îşi poate aroga titulatura imperială de<br />
sorginte bizantină<br />
7 titlul de imperator Romanorum este un element constitutiv al programului renovatio<br />
imperii Romani, alături de mutarea capitalei la Roma şi proclamarea ca succesor al<br />
lui Augustus şi al lui Constantin cel Mare<br />
8 pornind de la textul biblic cu cele 4 împărăţii universale (asiro-babiloniană, persană,<br />
macedoneană şi romană) după care va urma a doua venire a lui Christos, se afirmă<br />
translatarea capitalei Imperiului Roman în 330 la Constantinopol de către greci; în<br />
anul 800 de către franci sub Carol cel Mare, iar în 962 de către teutoni sub Otto I.<br />
În această ordine a ideilor constituţiile lui Frederich I Barbarossa, succesorul lui<br />
Constantin cel Mare, Iustinian, Heraclius, Carol cel Mare, Otto I sunt inserate în<br />
Corpus juris civilis al lui Iustinian<br />
9 Edward Gibbon, Istoria declinului şi căderii imperiului roman, vol. I-III, Bucureşti<br />
1976<br />
10 F. Lot, La fin du monde antique et le début du moyen âge, Paris 1927<br />
11 Aderenţii acestei ipoteze, în special A. H. M. Jones, The Later Roman Empire284-602.<br />
A Social, Economic and administrativw Survey, vol. I-III, Oxford 1964 se sprijină pe<br />
textul din Flavius Eutropius, Breviarium ab urbe condita, IX, 26 (1), Brăila 1997, pp.<br />
216-217: „Oricum, a fost un împărat foarte harnic şi foarte priceput şi cel dintâi în<br />
Imperiul Roman care a adoptat modelul comportării regale mai mult decât pe cel al<br />
libertăţii romane, poruncind să fie adorat în timp ce toţi ceilalţi dinaintea sa erau<br />
doar salutaţi.”<br />
12 Cristian Olariu, Puterea imperială în Pars Orientis de la Diocletian la Iustinian (teză<br />
de doctorat), Bucureşti 2001, p. 13<br />
13 André Piganiol, L’émpire chrétienne, Paris 1972<br />
14 Paul Allard, Julien L’Apostat, vol. I-III, Paris 1906-1910<br />
15 Cristian Olariu, op. cit., p. 15<br />
16 Émilienne Demougeot, De l’unité à la division de l’Empire romain (395-410), Paris<br />
1951<br />
17 factorul religios are o importanţă deosebită la G. Ostrogorsky, Histoire de l’état<br />
byzantin, Paris 1956<br />
18 Averil Cameron, The Later Roman Empire, London 1993<br />
19 J. B. Bury, History of the Later Roman empire. From the Death of Theodosius I to<br />
the death of Justinian (395-565), vol. I-II, London 1923<br />
20 M. Rostovtzeff, Social and Economic History of The Roman Empire, Oxford 1979<br />
21 R. Rémondon, La crise de L’Empire Romain de Marc Aurèle à Anastase, Paris 1964<br />
22 Henri Pirenne, Mahomed şi Carol cel Mare, Bucureşti 1996<br />
302
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
23 v. în acest sens Vlad Nistor, Redefinind statul Roman între Orient şi Occident, în<br />
„Buletin al CICSA”, nr. 3, 2001, pp. 97-100; Idem, Sfârşitul civilizaţiei urbane în<br />
Britannia (secolul V), în „Studii clasice”, XXVII, 1991, pp. 83-89<br />
24 Peter Brown, The Cult of the Saints: Its Rise and Function in Latin Christianity,<br />
Chicago 1981; Idem, Trupul şi societatea, Bucureşti 2000; Idem, Genèse de<br />
L’Antiquité tardive, Paris 1983<br />
25 Jean Daniélou, Simbolurile creştine primitive, Timişoara 1995<br />
26 Vita Constantini IV, 46, în Eusbiu de Cezareeea, Scrieri. Partea a doua, Bucureşti<br />
1991, p. 178<br />
27 H. A. Drake, When was the „De laudibus Constantini”, delivered, în „Historia”, 24,<br />
1975, p. 347<br />
28 Tricennalia, în Eusebiu de Cezareea, Scrieri. Partea a doua, Bucureşti 1991, pp. 189-<br />
216<br />
29 Grigore de Nyssa, Omilii la Cântarea Cântărilor, în PG., XLIV, col. 1043B, apud Jean<br />
Daniélou, Reflecţii despre misterul istoriei, Bucureşti 1996, p. 13<br />
30 pentru perpetuarea acestei concepţii v. Nikolai Berdiaev, Sensul istoriei, Iaşi 1996<br />
31 Tricennalia VII, 12, p. 208<br />
32 Idem, III, 5-7, p. 195<br />
33 Idem, V, 1-2, p. 197<br />
34 M. P. Charlesworth, The virtues of a Roman Emperor: Propaganda and The Creation<br />
of Belief, în „Proceedings of the British Academy”, Londra 1937, pp. 105-133<br />
35 D. M. Pippidi, Studii de istorie a religiilor antice, Bucureşti 1998, pp. 163-188; 197-<br />
212<br />
36 Ioan N. Floca, Canoanele Bisericii Ortodoxe, Sibiu 1993, pp. 79-80<br />
37 Nicodim Milaş, Canoanele Bisericii Ortodoxe, vol. I, partea a II-a Canoanele<br />
Sinoadelor Ecumenice, Arad 1931, pp. 202-204<br />
38 Ibidem, pp. 509-511<br />
39 Idem, Canoanele Bisericii Ortodoxe, vol. II, partea a II-a, Arad 1939, pp. 313-314<br />
40 Ioan N. Floca, op. cit., pp. 54-55<br />
41 Constantin Erbiceanu, Canoanele Sinoadelor Ecumenice; Sinodul al II-lea ecumenic,<br />
în „Biserica Ortodoxă Română”, XXIV, nr. 5, 1900, p. 414 apud Nicolae Dură,<br />
Legislaţia canonică a Sinodului II Ecumenic, importanţa ei pentru organizarea şi<br />
disciplina Bisericii, în „Glasul Bisericii”, nr. 6-8, 1981, p. 632<br />
42 Nicolae Dură, art. cit., pp. 630-644<br />
43 Nicodim Milaş, op. cit., vol. I, partea a II-a, p. 92<br />
44 Ioan N. Floca, op. cit., p. 53<br />
45 Nicodim Milaş, op. cit., vol. I, partea a II-a, pp. 207-208<br />
46 Gheorghe Cronţ, Clericii în serviciul justiţiei, Bucureşti 1938, p.6<br />
47 Constantin Stoicescu, Curs elementar de drept roman, Bucureşti 1931, p.55<br />
48 Gheorghe Cronţ, op. cit., p.8<br />
49 Nicodim Milaş, op. cit., vol. I, partea a II-a, pp. 194-199<br />
50 Ioan N. Floca, op. cit., pp. 90-91<br />
51 Nicodim Milaş, op. cit., vol. I, partea a II-a, pp. 244-246<br />
52 Ioan N. Floca, op. cit.,p. 85<br />
303
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
53 Idem, Drept canonic ortodox, legislaţie şi administraţie bisericească, vol. I, Bucureşti<br />
1990, pp. 204-206<br />
54 Nicodim Milaş, op. cit., vol. I, partea a II-a, p. 332<br />
55 Ibidem, p. 454<br />
56 Vasile Florea, Opera canonică şi nomocanonică a Sfântului Ioan Scolasticul.<br />
Importanţa ei pentru sistematizarea dreptului biserices ortodox. Teză de doctorat,<br />
în „Studii Teologice”, XLIII, nr. 5-6, 1992, p. 90<br />
304
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
57 Ion Barnea, Octavian Iliescu, Constantin cel Mare, Bucureşti 1982, pp.<br />
16-17Biserica BISERICA în Societatea ÎN<br />
SOCIETATEA<br />
CONTEMPORANĂ<br />
contemporană<br />
305
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Participanţi la Sesiunile de formare din cadrul<br />
Proiectului „Alege Şcoala!”<br />
306
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Vocaţia predicatorială a<br />
Profesorului Teodor M. Popescu<br />
Preliminarii<br />
Pr. Asist. Univ. Dr. Nicuşor Beldiman<br />
Reunind în persoana sa calităţile unui teolog savant şi virtuţile<br />
unui creştin smerit, profesorulTeodor M. Popescu reprezintă<br />
un exemplu vrednic de urmat atât pentru toţi cei care l-au cunoscut,<br />
cât şi pentru viitoarele generaţii de oameni ai Bisericii. De-a lungul<br />
carierei sale didactice, această complexă personalitate culturală românească1<br />
a fost model de hărnicie, conştiinciozitate şi seriozitate. Cursurile<br />
sale impresionau întotdeauna prin erudiţie şi metodă ştiinţifică, bazată pe<br />
studierea critică a izvoarelor, printr-o largă informaţie, prin pasiunea şi<br />
căldura expunerii, fiind apreciate tocmai datorită sobrietăţii, clarităţii şi<br />
preciziei lor. Activitatea cărturărească a marelui istoric bisericesc s-a desfăşurat<br />
pe două planuri paralele şi simultane: la catedră, la orele de curs<br />
cu studenţii şi doctoranzii, la cursurile de îndrumare misionară şi pastorală<br />
cu preoţii şi ca remarcabil publicist, printr-o serie de articole şi studii<br />
tipărite în revistele bisericeşti2. Pe lângă preocupările de strictă specialitate<br />
din domeniul pe care l-a slujit cu devotament, Istoria Bisericească<br />
Universală şi Patrologia, este prezent în literatura catehetică prin studiul<br />
Primii dascăli creştini3 şi conferinţa Biserica şi cultura, ţinută la Primul<br />
Congres de Teologie Ortodoxă (Atena, 1936), dar şi în cea omiletică, întrucât<br />
nu ştim să fi existat în Biserica Ortodoxă Română din secolul al XXlea<br />
vreun laic cu râvnă mai mare decât a profesorului Teodor M. Popescu,<br />
concretizată prin numărul mare de predici scrise, precum şi prin studii de<br />
analiză teoretică, de strategie a redactării şi rostirii4, aşa cum remarcăm<br />
307
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
în studiile Predica – o mărturisire a preotului5 şi Despre preot, predică<br />
şi credincioşi6.<br />
Ca profesor a fost permanent dublat de un mare caracter creştin şi de<br />
o credinţă vie faţă de Biserică şi cultul ei. Toată viaţa a purtat în sine mâhnirea<br />
de a nu fi putut deveni preot, dar s-a străduit a fi un ,,sacerdot fără<br />
odăjdii”. Participa convins şi pătruns la slujbele bisericeşti, potolindu-şi<br />
dorul sacerdotal prin cântarea la strană, meditaţii şi predici pline de trăire7.<br />
O mare parte dintre cuvântări au rămas în manuscris, păstrate prin<br />
grija Părintelui arhimandrit Grigorie Băbuş la Biblioteca Sfântului Sinod,<br />
apoi, publicate în cele două volume, pe care le vom prezenta în demersul<br />
nostru.<br />
Volume de predici<br />
Prima ediţie a cuvântărilor, Meditaţii teologice8, este onorată de<br />
Cuvântul înainte al Patriarhului Teoctist, care binecuvântează apariţia<br />
acestor meditaţii de seară rostite la Paraclisul ,,Sfânta Ecaterina” în faţa<br />
studenţilor teologi, potrivit unei frumoase tradiţii statornicite în vremea<br />
profesoratului său, încercând totodată să aducă în atenţia publicului larg<br />
contribuţiile deosebite pe care personalitatea şi scrierile eruditului profesor<br />
le-au avut la sporirea zestrei spirituale a neamului nostru: ,,Intenţia<br />
noastră este aceea de a-l face cunoscut tinerelor generaţii, şi prin aceasta<br />
a-i păstra vie opera, lucru pe deplin justificat, căci vitregia vremurilor de<br />
după cel de-al doilea război mondial în ţara noastră a făcut ca personalităţi<br />
distinse ale Bisericii noastre să fie puţin cunoscute sau, ce este şi mai trist,<br />
chiar necunoscute până în vremea de astăzi”9. Volumul beneficiază, în acelaşi<br />
timp, de o impresionantă Prefaţă aparţinând profesorului Adrian N.<br />
Popescu, fostul său ucenic, în care sunt ilustrate pe mai multe pagini personalitatea<br />
şi activitatea autorului: ,,Omul încărcat cu atâta ştiinţă, strălucitul<br />
profesor şi teolog Teodor M. Popescu, cel care la vremea sa trecea<br />
drept cel mai mare istoric bisericesc din întreaga Ortodoxie contemporană,<br />
omul plin de modestie în comportament şi în ţinută vestimentară, dar şi de<br />
o admirabilă demnitate personală, era dublat de omul profund credincios,<br />
de ortodoxul autentic, de înaltă ţinută spirituală şi morală. Era un trăitor şi<br />
practicant adevărat al învăţăturii Evangheliei şi al tradiţiei religioase: participa<br />
cu regularitate la slujbele divine, cânta la strană, citea «Apostolul»,<br />
rostea «Crezul» (uneori în greceşte), se spovedea şi se împărtăşea după<br />
fiecare post. Deşi n-a primit niciodată hirotonia, Teodor M. Popescu s-a<br />
308
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
manifestat toată viaţa ca un adevărat preot. A fost un «sacerdot fără hirotonie<br />
şi odăjdii»”10.<br />
Prezentul volum este alcătuit dintr-o suită de 37 de meditaţii teologice<br />
(o omilie exegetică, 31 predici tematice şi 5 panegirice) ,,asupra valorii vieţii<br />
şi orientării noastre într-o lume complexă şi în continuă prefacere”11.<br />
Titlurile sunt variate, reflectând miezul tematic ce l-a preocupat pe autor.<br />
Dintre acestea amintim: Urmând lui Hristos, Despre Sfânta Fecioară şi<br />
Sfinţii Apostoli, Despre har, putere şi slăbiciune în viaţa creştină, La ospăţul<br />
credinţei, Despre sfinţenie, De ce ne desparte şi de ce ne apropie<br />
moartea, Grija de suflet şi de mântuire, Despre smerenie, Despre cumpătare,<br />
Conduita creştină. Aşadar, temele abordate sunt în general morale,<br />
cu precădere din sfera virtuţilor creştine.<br />
Cuvântările sale bogate în învăţătură creştină ortodoxă, presărate cu<br />
subtilităţi dogmatice – care conferă adesea scrierilor un caracter intelectualizant<br />
– constituie adevărate chemări spre sfinţenie, mişcând inima prin<br />
puterea lor de comunicare.<br />
În predica intitulată Grija de suflet şi de mântuire, profesorul valorifică<br />
şi actualizează învăţături de credinţă creştină ortodoxă, pe baza unei<br />
publicaţii mai vechi, mărturisind astfel: ,,În cartea numită «Învăţătură de<br />
credinţă creştină ortodoxă», tipărită acum douăzeci de ani, se găseşte în<br />
adevăr învăţătură de mult folos pentru luminarea credincioşilor noştri şi<br />
pentru mântuirea noastră, a tuturor. Cartea începe cu cea dintâi datorie şi<br />
cea mai mare grijă a credinciosului în viaţă, care este grija de mântuirea<br />
sufletului. Nimic pe lume nu este mai de preţ pentru el ca mântuirea sufletului,<br />
după Cuvântul Mântuitorului, care zice: «Ce ar folosi omului de<br />
ar dobândi lumea toată şi-şi va pierde sufletul său? Sau ce va da omul în<br />
schimb pentru sufletul său?» (Marcu 8, 36-37) Dar ce este mântuirea se<br />
întreabă şi răspunde pentru noi aceeaşi carte. Mântuirea este eliberarea<br />
din robia păcatului şi a morţii şi dobândirea vieţii de veci în Dumnezeu. Ea<br />
ne-a fost făcută cu putinţă de Întruparea, Jertfa şi Învierea Domnului nostru<br />
Iisus Hristos şi ne-o însuşim prin harul dumnezeiesc, cu care trebuie<br />
să conlucrăm prin credinţă şi fapte bune. De mântuire se poate împărtăşi<br />
orice om, căci Dumnezeu «voieşte ca toţi oamenii să se mântuiască şi să<br />
vină la cunoaşterea adevărului» (I Timotei 2, 4)”12.<br />
309
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Planul orientativ al predicilor<br />
Reţinem că structura cuvântărilor nu se deosebeşte esenţial de cea a<br />
majorităţii predicatorilor. Astfel, distingem introducerea, urmată de tratare<br />
(însoţită de argumentări şi ilustrări) şi încheierea. Mergând pe firul<br />
câtorva dintre meditaţii, vom evidenţia unele particularităţi. Pentru început,<br />
notăm faptul că profesorul Teodor M. Popescu alcătuia introduceri<br />
deosebit de frumoase din punct de vedere literar – omiletic. Iată câteva<br />
exemple: ,,Pe drumul de post şi de rugăciune pe care suim Golgota răstignirii<br />
Mântuitorului, înţelepciunea şi evlavia Sfinţilor Părinţi a aşezat,<br />
la popasul duminical de astăzi, semnul Sfintei Cruci. Din câte semne, evenimente,<br />
învăţături şi amintiri se pot pune înaintea ochilor noştri pentru<br />
a ne arăta tâlcul dumnezeiesc şi mântuitor al faptului creştin, niciunul nu<br />
însemnează şi nu spune mai mult decât semnul Sfintei Cruci. Niciunul nu<br />
cuprinde şi nu învederează mai adevărat şi mai potrivit sensul Creştinismului,<br />
niciunul nu concentrează şi nu exprimă, mai real şi mai adânc, marea<br />
idee şi sublimul sentiment, care fac esenţa şi misiunea religios-morală<br />
a creştinului...”13. Sau: ,,Viaţa ce o trăim este o lucrare dumnezeiască; este<br />
un mare dar dumnezeiesc şi o mare chemare pentru noi, o mare cinste ce<br />
ni s-a făcut şi o mare răspundere faţă de Dumnezeu. Viaţa omenească este<br />
cunoscută numai pe pământ. Oamenii de ştiinţă, îndeosebi astronauţii, se<br />
întreabă şi caută să ştie cu tot dinadinsul dacă, afară de pământ, mai este<br />
viaţă altundeva. Aceasta o ştie şi o va şti totdeauna doar Bunul Dumnezeu,<br />
Atoatefăcătorul....”14.<br />
În alte predici, autorul porneşte de la citate scripturistice, pe care le<br />
aşează în introducere şi le dezvoltă în tratare: ,,«Deci luaţi seama cu griijă<br />
cum umblaţi, nu ca nişte neînţelepţi... Drept aceea, nu fiţi fără de minte, ci<br />
înţelegeţi care este voia Domnului» (Efeseni 5, 15-17) «Vedeţi, deci, cum<br />
să umblaţi bine, nu ca nişte neînţelepţi, ci ca nişte înţelepţi, răscumpărând<br />
vremea, căci zilele sunt rele. De aceea, nu fiţi nepricepuţi, ci înţelegeţi care<br />
este voia Domnului». Înaintea acesteia, am dat învăţături din Epistola către<br />
Efeseni. Aceste învăţături erau date atunci creştinilor din oraşul Efes,<br />
unde Apostolul se ostenise cu multă râvnă, cu multă trudă şi cu primejdia<br />
vieţii. Dragostea cea mare a Apostolului către Mântuitorul şi către oameni<br />
îl întărea şi-l încuraja împotriva oricăror greutăţi şi ameninţări şi pericole<br />
din partea păgânilor şi chiar a iudeilor din neamul lui....”15.<br />
Corpul propriu-zis al meditaţiilor cuprinde explicaţii şi argumentări<br />
convingătoare, însoţite de ilustrări bine plasate. Cele mai frecvente<br />
310
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
explicaţii sunt cele legate de textul evanghelic sau de semnificaţiile temei<br />
alese pentru discuţie, acestea fiind susţinute sistematic cu argumente din<br />
întreaga paletă teologică (doctrinară, biblică, liturgică, canonică), literară,<br />
filozofică, istorică. În mod firesc, cea mai des întâlnită este argumentarea<br />
biblică. Bunăoară, în meditaţia cu titlul Despre mucenici, mărturisitori,<br />
apărători ai dreptei credinţe, autorul grăieşte: ,,Răspunsul cel mare<br />
despre lume, ştiinţă, progres şi fericire, nu-l aşteptăm întreg din ştiinţa şi<br />
din tehnica lumii. Acela ne este dat de Iisus Hristos şi de Biserica Sa. Credincioşii<br />
Lui, avem a zice ca psalmistul: «Mare eşti, Doamne, şi minunate<br />
sunt lucrurile Tale, şi niciun cuvânt nu este de ajuns spre lauda minunilor<br />
tale»”16 sau în meditaţia Despre sfinţenie (II), citim: ,,Toţi creştinii, fiind<br />
sfinţiţi prin botez şi legaţi în unirea sfinţită de Biserică, se sfinţesc unul<br />
pe altul şi copiii lor sunt sfinţi, zice Apostolul de asemenea despre soţul<br />
şi soţia creştină (I Corinteni 7, 14). Hristos este înţelepţirea, îndreptarea,<br />
sfinţirea şi răscumpărarea noastră. În Epistola către Efeseni, scrie Sfântul<br />
Apostol Pavel, că Dumnezeu ne-a ales întru Hristos înainte de întemeierea<br />
lumii, «ca să fim sfinţiţi şi fără prihană înaintea Lui» (Efeseni 1, 4). «Dumnezeu<br />
ne-a mântuit şi ne-a chemat cu chemare sfântă, după harul cel dat<br />
nouă în Hristos Iisus, după hotărârea Sa Însăşi», scrie Apostolul către ucenicul<br />
său, Episcopul Timotei (II Timotei 1, 9)”17.<br />
Într-o altă predică, profesorul dă citate din Înţeleptul Solomon: ,,Înţeleptul<br />
Solomon menţionează: «Răsplata smereniei şi a fricii de Dumnezeu<br />
este bogăţia, slava şi viaţa» (Pilde 22, 4), pe când «mândria merge înaintea<br />
pieirii şi gândurile mari înaintea căderii. Mai bine să fie cineva smerit,<br />
cu cei smeriţi, decât să împartă prada cu cei mândri» (Pilde 16, 18-19)”18.<br />
Nu lipsesc din argumentările sale datele istorice, cum vedem, de pildă,<br />
în predica intitulată Chipuri de mame creştine în educaţia religioasă,<br />
unde citim următoarele: ,,Când o făptură slabă, nevârstnică şi umilă, ca<br />
Blandiana, mărturisitoare şi martiră la Lugdunum, în persecuţia împăratului<br />
filosof Marcu Aureliu (177), întăreşte pe creştini cu exemplul tăriei ei<br />
sufleteşti să îndure chinurile până la sfârşit, care era sfârşitul vieţii lor, ea<br />
făcea aceasta, ziceau creştinii, încurajându-i «ca o mamă nobilă pe copiii<br />
săi» (Eusebiu, Istoria Bis. V, 53). Blandiana nu era nici mamă, nici nobilă,<br />
era o copilă de cea mai modestă categorie socială – o sclavă – , dar era, în<br />
frumuseţea atitudinii ei creştine eroice, mare la suflet şi vrednică de laudă<br />
ca o «mamă nobilă»”19.<br />
311
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Încheierea predicilor cuprinde întotdeauna un îndemn moral încurajator,<br />
uneori adresat direct: ,,De câte ori te ispiteşte o dorinţă, de câte ori<br />
voinţa te slăbeşte, de câte ori mintea ta pregetă nehotărâtă între rău şi bine,<br />
aminteşte-ţi şi fă cuvântul rugăciunii domneşti: «Facă-se voia Ta, precum<br />
în cer şi pe pământ». Dacă voia lui Dumnezeu devine şi voia ta, eşti biruitor<br />
împotriva a tot răul, eşti fericit. Eşti chipul lui Dumnezeu, eşti fiul lui<br />
Dumnezeu, eşti robul lui Dumnezeu, şi eşti dator să-L asculţi: o, dulce şi<br />
bună folositoare robie! Tu eşti libertatea noastră, tu eşti lumina noastră, tu<br />
eşti mântuirea cea mântuitoare, pentru că tu eşti lumina, iubirea şi puterea<br />
şi voia lui Dumnezeu cea mântuitoare, pentru care mulţumim şi slavă îţi<br />
aducem, Doamne, azi şi în vecii vecilor. Amin.”20.<br />
Alteori, adresarea îndemnului se face la persoana I plural, ca în încheierea<br />
predicii cu titlul Despre sfinţenie (I): ,,Să folosim deci, fiecare ceas<br />
de sfântă slujbă, fiecare cuvânt de învăţătură, fiecare rugăciune, scaunul<br />
duhovniciei. Sfântul Potir, fiecare mijloc şi prilej de a ne îndrepta şi ridica<br />
mai sus viaţa noastră, de a face mărturisire şi bucurie lui Hristos, care S-a<br />
jertfit pătimind şi murind pe Cruce, pentru sfinţirea şi mântuirea noastră.<br />
Lui, mulţumindu-I pentru aceasta, să-I dăm ascultare pentru binele nostru<br />
şi să-I aducem totdeauna închinarea şi slava cuvenită. Amin”21.<br />
Reuşita predicatorială a profesorului se datorează în mare măsură erudiţiei<br />
sale impresionante, concepţiei bine întemeiate că religia creştină<br />
constituie punctul central al întregii istorii a omenirii. Dovedindu-se un fin<br />
psiholog, calitate sine qua non a predicatorului creştin, profesorul Teodor<br />
M. Popescu pătrundea cu multă uşurinţă în sufletul ascultătorilor, făcând<br />
aprofundate analize ale sentimentelor şi conştiinţei lor.<br />
Stilul impecabil al scrierilor sale, presărat cu figuri retorice, dintre care<br />
amintim enumerarea, metonimia, epitetul, personificarea, anafora, antilogia,<br />
comparaţia sau antiteza, contribuie decisiv la stabilirea prestigiului<br />
teologic al meditaţiilor. Reţinem, în mod deosebit, cuvintele admirabile<br />
privind virtutea smereniei: ,,Omul smerit este într-adevăr modest şi sfios,<br />
nu iese din firea lui, nu strigă, nu cere, este fără pretenţii şi fără ambiţie,<br />
blând, paşnic, răbdător, sincer, îngăduitor, curat şi drept. Omul smerit nu<br />
este încrezut, nu se laudă singur, nu caută nici lauda altora. Se mulţumeşte<br />
cu puţin, nu cere şi nu primeşte ceea ce nu i se cuvine, stă la urma tuturor,<br />
şi chiar nedreptăţit sau păgubit, îndură fără a se plânge şi răzvrăti. Pentru<br />
cele ce nu cere, de care se lipseşte sau de care este socotit lipsit, el adună<br />
în sufletul său comoară de bune gânduri şi simţăminte, şi, pe cât se pare<br />
312
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
de neîndemânatic sau sărac în însuşirile care arată pe oamenii făloşi, isteţi<br />
şi îndrăzneţi, lăudaţi de alţii sau temuţi, pe atât posedă în sine nebănuite<br />
însuşiri frumoase şi plăcute, de om duhovnicesc”22.<br />
Al doilea volum de Meditaţii teologice23 însumează 34 de predici<br />
tematice rostite la diferite duminici şi sărbători din timpul anului bisericesc,<br />
desfăşurând o tematică variată: morală, dogmatică, misionară, liturgică<br />
şi istorică. Iată câteva titluri: Biserica şi unitatea neamului nostru –<br />
un neam, o credinţă şi o ţară, Despre Postul Adormirii Maicii Domnului,<br />
Perioada Triodului, Despre eresuri şi învăţături deşarte, Despre credinţă<br />
ca virtute creştină, Cât sunt în lume, lumină lumii sunt, Despre mulţumirea<br />
sufletească, La începutul Postului Crăciunului, Despre frumuseţea<br />
datinilor creştine în legătură cu sărbătoarea Naşterii Domnului, Sfânta<br />
Împărtăşanie – Pâinea cerească pentru veşnicie, Despre supunere şi ascultare,<br />
Despre bunul – simţ, buna – cuviinţă şi delicateţea sufletească,<br />
Comoara din cer a creştinului.<br />
Izvoarele utilizate<br />
Constatăm că profesorul Teodor M. Popescu foloseşte drept fundament<br />
pentru cuvântările sale Sfânta Scriptură, din care extrage versetele cele<br />
mai grăitoare pentru temele pe care le dezbate, adăugând deseori informaţii<br />
pertinente din scrierile Sfinţilor Părinţi. Astfel, în meditaţia intitulată<br />
Biserica şi unitatea neamului nostru – un neam, o credinţă şi o ţară,<br />
autorul aşează în deschidere cuvintele următoare: ,,Când Mântuitorul a<br />
poruncit Apostolilor Săi, după Înviere să meargă şi «să înveţe toate neamurile,<br />
botezându-le în numele Tatălui şi al Fiului şi al Sfântului Duh, învăţându-le<br />
să păzească toate câte a poruncit lor» (Matei 28, 19-20), cerea<br />
acestora să se socotească datori cu propovăduirea învăţăturii faţă de popoare<br />
şi nu doar faţă de unii oameni. Un număr de oameni de un neam<br />
oarecare sunt câştigaţi pentru Hristos numai dacă primesc învăţătura şi<br />
legea Lui, dacă sunt credincioşi şi următori Lui, dacă sunt botezaţi şi mărturisitori<br />
ai învăţăturii Lui. Ei se mântuiesc totdeauna împreună cu cei din<br />
jurul lor”24. Referindu-se la ereticii din vechime, predicatorul subliniază<br />
în predica Despre eresuri şi învăţături deşarte următoarele: ,,Cu învăţăturile<br />
lor greşite, ereticii de tot felul aveau un cult al lor, adică o închinare şi o<br />
slujire religioasă deosebită de a creştinilor, precum şi un fel de viaţă de asemenea<br />
deosebit, cu privire la mâncăruri şi la căsătorie, pe care le opreau:<br />
«Aceştia opresc de la căsătorie şi de la unele bucate, pe care Dumnzeu le-a<br />
313
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
făcut spre gustare cu mulţumire, pentru cei credincioşi şi pentru cei ce au<br />
cunoscut adevărul» (I Timotei 4, 3). Sfântul Apostol Pavel îi numeşte pe<br />
aceştia: «mincinoşi, făţarnici, înfieraţi în însuşi cugetul lor»”25.<br />
Predicile sale sunt pline de învăţătură teologică ortodoxă, de subtilităţi<br />
dogmatice, mişcând inimile ascultătorilor prin puterea lor de comunicare.<br />
Iată cât de sugestiv descrie binefacerile jertfei Mântuitorului Hristos în cuvântarea<br />
Despre Postul Crăciunului şi Postul Paştilor, privite împreună:<br />
,,Luminătorul şi Binefăcătorul neamului omenesc a fost socotit de ei (poporul<br />
iudeu) un amăgitor al poporului, un înşelător care lucra cu putere<br />
demonică, un răzvrătitor, un om primejdios pentru popor. L-au prins, L-au<br />
legat, L-au dus la judecată nedreaptă, L-au batjocorit, L-au bătut, L-au<br />
osândit la moarte pe cruce, L-au umilit în tot chipul, L-au încoronat cu<br />
spini, L-au răstignit între tâlhari şi L-au hulit şi viu, şi mort. Este groaznică,<br />
cutremurătoare şi uimitoare acestă faptă de ucigaşi pătimaşi, făţarnici,<br />
înşelători de popor, care I-au pecetluit şi I-au păzit cu strajă mormântul,<br />
crezând, în ura, mânia şi nebunia lor, că au terminat cu Nazarineanul. Puterea<br />
lui Dumnezeu s-a dovedit din nou hotărâtoare. Cel răstignit a înviat,<br />
minunea s-a adeverit, făţarnicii au continuat să mintă şi să urască. Adevărul<br />
s-a cunoscut şi nu i se mai poate sta împotrivă; jertfa lui Hristos a dat<br />
roadele sale dumnezeieşti. Bătălia pornită asupra lui Hristos n-au câştigato<br />
pârâşii şi ucigaşii Lui, ci a câştigat-o El, răstignit pe cruce şi înviat din<br />
morţi. Jertfa Sa era adusă pentru iertarea păcatelor noastre. Prin această<br />
jertfă ne-a mântuit Hristos pe cruce”26.<br />
Limbajul folosit în exprimarea ideilor este un limbaj curat românesc,<br />
plăcut, de o înaltă ţinută academică, autorul cunoscând însemnătatea limbii<br />
pentru neamul nostru: ,,Limba unui popor, vorbirea lui trebuie respectată<br />
şi păstrată curată. Ea este un bun şi o moştenire din strămoşi. Ea<br />
este graiul nostru din trecut, din prezent şi din viitor. Este o comoară, un<br />
dar binecuvântat al poporului. Limba neamului nu trebuie pătată, stricată,<br />
urâţită cu păcatele noastre. Un om credincios şi un popor creştin vorbeşte<br />
cuviincios, plăcut, frumos. Cuvintele urâte, necuviincioase, necunoscute<br />
pătează limba şi sufletul nostru. O vorbire necuviincioasă strică sufletele<br />
alese ale creştinilor”27.<br />
De asemenea, apreciem folosirea cu multă îndemânare a procedeelor<br />
artistice, dintre acestea predominante fiind enumeraţiile ample: ,,să ne<br />
hrănim, să ne îmbrăcăm, să respirăm, să vorbim, să mergem, să muncim,<br />
să vedem, să auzim, să ne odihnim, să dormim, să ne spălăm, să ne apărăm<br />
314
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
şi să ne ferim de ceea ce este vătămător”, ,,omul gândeşte, chibzuieşte, cunoaşte<br />
binele şi răul, alege şi voieşte, cugetând ceea ce face”, ,,a înzestrat<br />
pe om cu minte gânditoare, cu pricepere, cu înţelegere, cu darul de a cunoaşte<br />
şi de a hotărî”, ,,a învăţat pe oameni, i-a luminat, i-a îndemnat de<br />
bine”, ,,viaţa este o favoare, o cinste, un bun fără preţ; este o mare încredere<br />
acordată de Dumnezeu nouă, oamenilor, este o însărcinare şi o răspundere<br />
sfântă”. Pe lângă epitete inedite: ,,scară ideală de gânduri şi de<br />
fapte”, ,,scene luminate feeric”, ,,se reproduce tainic şi aievea”, ,,deprinderi<br />
ruşinoase, nedelicate”, ,,cuvinte delicate, frumoase, binevoitoare şi mângâietoare”,<br />
,,domnitori însemnaţi”, ,,slujire înaltă şi sfântă”, de o mare forţă<br />
sugestivă sunt metaforele explicite: orbirea sufletească este ,,lipsa luminii<br />
sufleteşti, întunericul cugetului, lipsa voinţei de a ne lumina sufleteşte”,<br />
Evanghelia este ,,cartea sufletului nostru, este grădina noastră de flori duhovniceşti,<br />
este doctorul nostru sufletesc”, ,,marea faptă dumnezeiască a<br />
mântuirii”, ,,sfinţitorul a tot ce este sfânt”, ,,o treaptă înaltă de trăire duhovnicească”,<br />
,,darnic ctitor de biserici şi pilduitor domn cu evlavia lui”,<br />
,,orbire sufletească”, ,,fariseii şi cărturarii s-au îngropat singuri sub ruşinea<br />
şi neputinţa lor”, ,,comoară de virtuţi”, ,,veşnicia nemuririi sufletului său”,<br />
,,aşezământul mântuirii noastre”, ,,imensitatea de spaţiu a slăbiciunilor”.<br />
Antiteza are şi ea un deosebit rol de plasticizare: ,,Scara de foc dintre<br />
pământ şi cer, pe care se săvârşeşte şi se trăieşte slujirea preotului, este<br />
scara fericirii sau a osândei lui; pe ea sufletul lui se poate purifica şi mântui<br />
sau se poate pierde şi osândi”, ,,singur preotul gândeşte şi năzuieşte continuu,<br />
cu bucurie sau cu durere”, ,,cu harul şi cu rugăciunea lui se poate<br />
lega şi dezlega pământul”, ,,nimeni nu trăieşte pe un tărâm mai întins şi<br />
mai variat, cu adâncimi şi înălţimi mai mari; nimeni nu face drumurile cu<br />
coborâşuri şi suişuri ale preotului, în căutarea omului păcătos, pierdut, de<br />
jos, şi a bunului Dumnezeu de sus”, ,,trăim aici, într-o lume schimbătoare,<br />
o viaţă trecătoare, în condiţiile ei pământeşti, dar avem asigurare dumnezeiască<br />
de faptul că vom trăi viaţa netrecătoare”, ,,smerit şi măreţ, simplu<br />
şi strălucitor, mângâietor şi poruncitor”.<br />
Anafora este frecvent utilizată: ,,nimănui n-a făcut rău; nimănui n-a<br />
făcut bine cu sila”, ,,este mare cinstea acestei libertăţi şi încrederi arătate<br />
omului. Şi este mare totodată răspunderea omului faţă de Dumnezeu”, ,,în<br />
sufletul omului stă asemănarea lui Dumnezeu, prin sufletul său este omul<br />
chip al lui Dumnezeu; prin sufletul său este omul fiu al lui Dumnezeu; în<br />
sufletul omului stă preţul lui cel mai mare decât lumea toată”, ,,de câte ori<br />
315
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
te ispiteşte o dorinţă, de câte ori voinţa te slăbeşte, de câte ori mintea ta<br />
pregetă nehotărâtă între rău şi bine”, ,,sfinţite sunt şi obiectele de cult şi<br />
zilele de sărbătoare, sfinţite sunt şi numele celor pomeniţi în fiecare zi”,<br />
,,cu fiecare an, cu fiecare Crăciun, cu fiecare colind retrăim Crăciunul înaintaşilor<br />
noştri”.<br />
Bun cunoscător al subtilităţilor limbii române, foloseşte comparaţii<br />
pentru a obţine o expunere cât mai clară şi care să se întipărească în memoria<br />
ascultătorilor: ,,sfios ca un om înaintea lui Dumnezeu”, ,,maiestos ca<br />
un înger înaintea oamenilor”, ,,nu oficiază, nu tronează ca preotul în Sfânta<br />
Sfintelor”, ,,viaţa omului este ca o grădină, în care cresc flori bune şi folositoare,<br />
cresc şi buruieni nefolositoare şi chiar otrăvitoare”.<br />
Interogaţiile retorice sunt des utilizate, menţinând trează atenţia ascultătorilor<br />
şi oferind prilejul predicatorului de a-şi formula explicaţiile<br />
pertinente pentru auditoriu: ,,Ce înseamnă naşterea noastră, ce înseamnă<br />
evenimentele fericite din viaţa fiecăruia din noi faţă de aceasta?”; ,,De ce<br />
am putut lumina, îmbrăca, civiliza şi înarma pe om şi nu l-am putut îndrepta<br />
şi face mai bun? De ce l-am putut face iscoditorul, stăpânul naturii<br />
şi nu şi stăpânul său însuşi?”, ,,Din ce izvor vine perversitatea, brutalitatea,<br />
laşitatea, corupţia? De ce şi cum se preface omul în bestie?”.<br />
Remarci conclusive<br />
Stilul predicilor este simplu, armonios, pitoresc, natural şi precis, plin<br />
de vioiciunea convorbirii de la suflet la suflet. Este stilul vorbit, nu stilul<br />
scris al cărţilor pe care le citim, observând că temele au fost meditate îndelung,<br />
până când ideile s-au articulat organic, s-au cristalizat în gândirea<br />
autorului.<br />
Aşa cum remarcă profesorul Adrian N. Popescu, ,,exprimarea ideilor,<br />
datelor, argumentelor este strucurată, din punct de vedere gramatical şi<br />
stilistic, în fraze bogate, în care propoziţiile principale şi cele subordonate<br />
sunt construite şi rânduite logic, corect, făcând ca înţelesul lor ideatic să<br />
fie uşor de priceput şi de reţinut”28. Constatăm acestea în predica intitulată<br />
Perioada Triodului, de pildă, unde citim explicaţiile pe care autorul le<br />
dă în ceea ce priveşte pregătirea Bisericii şi a creştinului pentru Patimile<br />
Domnului: ,,Pregătirea noastră pentru a întâmpina Patimile şi apoi Învierea<br />
Mântuitorului Iisus Hristos nu este un gând şi o lucrare de o zi sau de o<br />
săptămână, ci de o lungă durată, pe tot parcursul anului bisericesc. Paştele<br />
316
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
fiind o sărbătoare cu dată schimbătoare, începutul şi sfârşitul Triodului<br />
se schimbă după vremea Paştilor, căzând în general din luna februarie şi<br />
până în luna mai, şi anume în cele zece săptâmâni ce cad înainte de Învierea<br />
Domnului, mai de timpuriu sau mai târziu. Toate celelalte sărbători<br />
şi rânduieli bisericeşti legate de acestea durează mai puţin, numai singură<br />
Învierea Mântuitorului, strâns legată de patimile şi de răstignirea Lui, cere<br />
un timp mai îndelungat şi o pregătire mai deosebită, potrivit cu marele<br />
post şi cu marea însemnătate a morţii şi Învierii Domnului Hristos în viaţa<br />
Bisericii creştine şi, mai ales, a fiecărui creştin. Timp de zece săptămâni,<br />
atenţia noastră este îndreptată spre marele şi sfântul post al morţii Mântuitorului.<br />
Timp de zece săptămâni ni se aduce aminte de jertfa Lui pe cruce,<br />
de cauza şi de urmările ei. Timp de zece săptămâni gândim la suferinţele<br />
ce am adus Mântuitorului mai toţi oamenii, cu păcatele noastre. Timp de<br />
zece săptămâni ne apropiem ceas cu ceas, zi cu zi, săptămână cu săptămână,<br />
de ziua cea mare a morţii Domnului, urmată la scurt timp de ziua cea<br />
mare a Învierii”29.<br />
Meditaţiile sale teologice nu se încadrează într-un tipar anume. Una<br />
mai interesantă şi mai captivantă decât alta, acestea constituie, de fapt,<br />
nişte cântări de laudă aduse preoţiei şi slujitorilor ei, reprezentând clipe<br />
de mare bucurie pentru toţi ascultătorii lor. Pe lângă grija deosebită pentru<br />
forma şi limbajul cuvântărilor, predicatorul Teodor M. Popescu se remarcă<br />
prin alegerea unor teme morale dintre cele mai diverse şi actuale,<br />
documentându-se temeinic înainte de rostirea unei predici. Minuţioziatea<br />
sa este vizibilă şi în domeniul alegerii cuvintelor, întrucât autorul optează<br />
pentru cele mai potrivite căi de exprimare, făcând uz de o largă varietate de<br />
termeni dogmatici, biblici, liturgici şi istorici, fapt ce vădeşte cunoştinţele<br />
sale vaste în toate aceste domenii.<br />
Note:<br />
1 Pr. conf. dr. Gheorghe Drăgulin, „Prof. dr. Teodor M. Popescu – eminent istoric bisericesc<br />
ortodox şi consecvent caracter creştin”, Ortodoxia, XLVII (1995), nr. 3-4, p. 70.<br />
2 Prof. Adrian N. PoPescu, Pagini din scrisul meu, Ed. Sfintei Arhiepiscopii a Bucureştilor,<br />
Bucureşti, 1998, p. 98.<br />
3 În Studii Teologice, III (1932), nr. 2, pp. 140-211 şi în vol. Biserica şi cultura, Ed.<br />
I.B.M.B.O.R., Bucureşti, 1996,<br />
pp. 79-182.<br />
4 Pr. prof. dr. Vasile gorDon, „Profesorul Teodor M. Popescu şi câteva dintre preocupările<br />
sale catehetice şi omiletice”, în vol. Biserica şi Şcoala. Analize omiletice, catehetice şi<br />
pastorale..., p. 356.<br />
5 În Glasul Bisericii, XIII (1954), nr. 11-12, pp. 643-649.<br />
317
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
6 În Raze de lumină, II (1930), nr. 2, pp. 83-90.<br />
7 Pr. prof. dr. Adrian gabor, „Un mărturisitor al Bisericii Ortodoxe Române: Prof. Dr.<br />
Teodor M. Popescu”, Glasul Bisericii, LVII (2002), nr. 1-3, p. 192.<br />
8 Ed. Sfi ntei Arhiepiscopii a Bucureştilor, Bucureşti, 1997, 295 p.<br />
9 †teoctist, „Cuvânt înainte”, la prof. dr. Teodor M. Popescu, Meditaţii teologice, vol. I, Ed.<br />
Sfi ntei Arhiepiscopii a Bucureştilor, Bucureşti, 1997, p. 5.<br />
10 Prof. Adrian PoPescu, „Profesorul Teodor M. Popescu (1893-1973)”, în vol. Meditaţii<br />
teologice..., p. 17.<br />
11 † teoctist, „Cuvânt înainte...”, p. 5.<br />
12 Prof. dr. Teodor M. PoPescu, „Grija de sufl et şi de mântuire”, în vol. Meditaţii teologice...,<br />
vol. I, p. 153.<br />
13 Prof. dr. T.M. PoPescu, „Sensul duhovnicesc al Sfi ntei Cruci”, în vol. Meditaţii teologice…,<br />
p. 245.<br />
14 Prof. dr. T.M. PoPescu, „De ce ne desparte şi de ce ne apropie moartea”, în vol. Meditaţii<br />
teologice…, p. 235.<br />
15 Prof. dr. T.M. PoPescu, „Conduita creştină”, în vol. Meditaţii teologice…, p. 229.<br />
16 Prof. dr. T.M. PoPescu, „Despre mucenici, mărturisitori, apărători ai dreptei credinţe”, în<br />
vol. Meditaţii teologice…, p. 272.<br />
17 Prof. dr. T.M. PoPescu, „Despre sfi nţenie (II)”, în vol. Meditaţii teologice…, p. 128.<br />
18 Prof. dr. T.M. PoPescu, „Despre smerenie”, în vol. Meditaţii teologice…, p. 199.<br />
19 Prof. dr. T.M. PoPescu, „Chipuri de mame creştine în educaţia religioasă”, în vol. Meditaţii<br />
teologice…, p. 282.<br />
20 Prof. dr. T.M. PoPescu, „Despre libertatea voinţei”, în vol. Meditaţii teologice…, p. 81.<br />
21 Prof. dr. T.M. Popescu, „Despre sfi nţenie (I)”, în vol. Meditaţii teologice…, p. 126.<br />
22 Prof. dr. T.M. PoPescu, „Despre smerenie”, în vol. Meditaţii teologice…, p. 198.<br />
23 Ed. Sfi ntei Arhiepiscopii a Bucureştilor, Bucureşti, 2003, 224 p.<br />
24 Prof. dr. T.M. PoPescu, „Biserica şi unitatea neamului nostru – un neam, o credinţă şi o<br />
ţară”, în Meditaţii teologice, vol. II, Ed. Sfi ntei Arhiepiscopii a Bucureştilor, Bucureşti,<br />
2003, p. 15.<br />
25 Prof. dr. T.M. PoPescu, „Despre eresuri şi învăţături deşarte”, în vol. Meditaţii teologice…,<br />
vol. II, p. 57.<br />
26 Prof. dr. T.M. PoPescu, „Despre Postul Crăciunului şi Postul Paştilor, privite împreună”, în<br />
vol. Meditaţii teologice…, vol. II, p. 105.<br />
27 Prof. dr. T.M. PoPescu, „Despre bunul-simţ, buna-cuviinţă şi delicateţea sufl etească”, în<br />
vol. Meditaţii teologice…, vol. II, p. 164.<br />
28 Prof. Adrian N. PoPescu, „Notă asupra ediţiei”, în vol. Meditaţii teologice..., vol. II, p. 14.<br />
29 Prof. dr. T.M. PoPescu, „Perioada Triodului”, în vol. Meditaţii teologice..., vol. II, p. 67.<br />
318
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Fundamentări ale noţiunii de familie<br />
Pr. Prof. Dr. Edmond Nicolae Popa<br />
Fundamentele căsătoriei nu trebuie căutate nici în sistemele de<br />
organizare socială, nici în evoluţia culturală, economică sau<br />
politică a omenirii, ci în spaţiul religios. Indiferent de zona<br />
geografică asupra căreia ne-am îndrepta atenţia, locul familiei este unul<br />
foarte bine precizat, bazele sale, fiind înainte de toate, de natură sacră.<br />
Într-adevăr, familia se întemeiază pe actul căsătoriei, care este o formă<br />
solemnă prin care cele două persoane de sex opus se obligă a convieţui întreaga<br />
lor viaţă1. Cea dintâi familie a fost întemeiată de Dumnezeu în Rai<br />
(Fac. 2, 22-24). El a creat o umanitate înzestrată cu voinţă, a creat cea mai<br />
înaltă formă de existenţă, asemenea celei proprii, arătându-Se ca o putere<br />
proprie nedeterminată, atât în calitatea de creatoare, cât şi de coexistenţă<br />
susţinătoare a acesteia.<br />
Dumnezeu a creat o existenţă socială liberă şi o susţine. Omul, coroana<br />
creaţiei, a fost zidit de Dumnezeu după Chipul Lui (Fac. 1, 26 - 27), dându-i<br />
posibilitatea să dobândească asemănarea cu El. Sf. Scriptură descrie<br />
modul creaţiei omului: Şi a zis Dumnezeu: să facem pe om după chipul<br />
319
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
şi asemănarea Noastră, ca să stăpânească peştii mării, păsările cerului,<br />
animalele domestice, toate vieţuitoarele ce se târăsc pe pământ şi tot<br />
pământul. Şi a făcut Dumnezeu pe om, după chipul Lui, după chipul lui<br />
Dumnezeu l-a făcut: a făcut bărbat şi femeie. Şi Dumnezeu i-a binecuvântat,<br />
zicând: „Creşteţi şi vă înmulţiţi şi umpleţi pământul şi-l supuneţi"<br />
(Facere 1,26 - 27). La rândul său, Sfântul Grigorie de Nyssa, în lucrarea<br />
Despre alcătuirea omului, spune: „firea omenească a fost creată să aibă<br />
rolul de conducător peste altele pentru că se aseamănă cu Împăratul tuturor<br />
făpturilor"2.<br />
Prin creaţie, omul stă într-o relaţie conştientă, purtând un dialog real<br />
ce produce în lume transformări voite, după asemănarea cu Dumnezeu3.<br />
Crearea după chipul lui Dumnezeu a omului presupune o persoană cu voinţă<br />
liberă, cu capacitate de gândire şi de iubire. Omul se poate conduce<br />
singur, în mod liber, pe baza raţiunii sale. Chipul lui Dumnezeu în om<br />
implică participarea vieţii umane la viaţa divină, comuniunea de viaţă cu<br />
Dumnezeu. Omul e făcut să aspire spre Tatăl în unire cu Fiul, omul fiind<br />
fiu al Tatălui, aspiră spre originea personală a vieţii sale, prin natura lui<br />
care are ca origine şi temelie puterea şi lucrarea Tatălui. Dar o are pentru<br />
că e creat de Tatăl prin Fiul şi a primit prin aceasta pecetea Fiului întrucât<br />
l-a înzestrat prin creaţie cu raţiune care se mişcă spre infinitate4. Această<br />
relaţie se reflectă şi în viaţa de familie, ale cărei fundamente teologice sunt<br />
profund ancorate în învăţătura despre Sfânta Treime.<br />
Pe lângă aceste consideraţii de natură teologică, se cuvine să subliniem<br />
faptul că familia este o formă de relaţie socială, în care sunt implicate<br />
persoane legate între ele prin căsătorie sau rudenie5. Privită din punct<br />
de vedere sociologic, familia este definită ca formă specifică de comunitate<br />
umană, desemnând grupul de persoane unite prin căsătorie, filiaţie<br />
sau rudenie, care se caracterizează prin comunitatea de viaţă, interese şi<br />
întrajutorare6.<br />
Din acest punct de vedere se poate spune că familia este o realitate socială<br />
prin comunitatea de viaţă dintre soţi, dintre părinţi şi copii, precum<br />
şi dintre alte rude. În cadrul relaţiilor de familie apar aspecte morale, psihologice,<br />
fiziologice şi economice. Familia este o realitate biologică ce ia<br />
naştere prin unirea dintre bărbat şi femeie şi prin procreaţie7. Baza sa o<br />
reprezintă căsătoria, iar cei doi soţi se constituie în nucleul evolutiv familial.<br />
De aceea, sociologii disting familia simplă sau nucleară, <strong>format</strong>ă din<br />
320
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
părinţi şi copii, şi familia extinsă sau largă, <strong>format</strong>ă şi din alte persoane<br />
decât în primul caz8.<br />
Familia tipică este cea <strong>format</strong>ă din părinţi şi copii, în sens restrâns,<br />
familia, ca nucleu social elementar, cuprinzând pe soţi şi pe descendenţii<br />
necăsătoriţi ai acestora. În sens juridic, familia desemnează grupul de<br />
persoane între care există drepturi şi obligaţii, care izvorăsc din căsătorie,<br />
rudenie precum şi din alte raporturi asimilate relaţiilor de familie. Din<br />
această perspectivă, familia este o realitate juridică prin reglementarea ei<br />
de către lege9. În dreptul comparat modelele familiale s-au diversificat, iar<br />
pe lângă familia clasică, <strong>format</strong>ă din tată, mamă şi copii, întemeiată prin<br />
căsătorie, au apărut şi familia monoparentală, compusă din mamă necăsătorită<br />
şi copiii săi precum şi căsătoria sociologică, adică uniunea familială,<br />
alcătuită din tată, mamă şi copii care nu are la bază căsătoria.<br />
Familia dă naştere următoarelor raporturi: a) de căsătorie, care constituie<br />
baza familiei; b) cele dintre soţi, care constituie efectele căsătoriei; c)<br />
cele dintre părinţi şi copii, care sunt rezultatul raporturilor dintre soţi; d)<br />
cele dintre alte persoane care mai fac parte din familie.<br />
Potrivit Codului familiei, familia desemnează fie pe soţi, fie pe aceştia<br />
şi copiii lor, fie pe toţi cei care se găsesc în relaţii de familie care izvorăsc<br />
din căsătorie, rudenie, adopţie şi relaţiile asimilate, din unele puncte de vedere,<br />
cu cele de familie. Familia are la bază căsătoria liber consimţită între<br />
soţi10. Egalitatea, dreptul şi îndatorirea părinţilor de a asigura creşterea,<br />
educaţia şi instruirea copiilor (art.44, pct.1 din Constituţia României) reprezintă<br />
tot atâtea acţiuni ce reglementează viaţa familială.<br />
Trebuie precizat însă că numai căsătoria încheiată în faţa delegatului<br />
de stare civilă11 dă naştere drepturilor şi obligaţiilor între soţi, prevăzute<br />
în Codul familiei. Relaţiile de familie se bazează pe prietenie şi afecţiune<br />
reciprocă între membrii ei, care sunt datori să-şi acorde unul altuia sprijin<br />
moral şi material. Potrivit acestor documente normative, familia îndeplineşte<br />
următoarele funcţii12:<br />
- reproducerea populaţiei, perpetuarea neamului omenesc, avânduse<br />
în vedere funcţia biologică a familiei, care asigură această funcţie;<br />
- funcţia economică care îşi găseşte expresia în ducerea în comun a<br />
treburilor casnice şi comunitatea de bunuri a soţilor, precum şi în ajutorul<br />
acordat membrilor ei aflaţi în incapacitate de a munci13;<br />
321
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
- funcţia educativă, prin care educaţia în familie are ca scop formarea<br />
unui om cu o dezvoltare multilaterală şi armonioasă. Constituţia României,<br />
art.29, pct.6, arată că părinţii au dreptul de a asigura, potrivit propriilor<br />
convingeri, educaţia copiilor minori a căror răspundere le revine.<br />
Statul edictează norme juridice şi stabileşte atribuţii anumitor organe de<br />
stat în vederea asigurării desfăşurării corespunzătoare a procesului educativ<br />
în familie14.<br />
Statul ocroteşte căsătoria şi familia, el sprijină prin măsuri economice<br />
şi sociale, dezvoltarea şi consolidarea familiei15. Acest lucru îl realizează<br />
cu ajutorul normelor dreptului familiei şi al normelor juridice. Legea foloseşte<br />
termenul de „căsătorie” în două sensuri şi anume: în primul rând<br />
„căsătorie” înseamnă actul juridic pe care îl încheie cei ce vor să se căsătorească.<br />
Încheierea căsătoriei presupune acordul de voinţă al viitorilor soţi<br />
care consimt să li se aplice regimul legal al căsătoriei, fără a avea posibilitatea<br />
să-l modifice.<br />
Căsătoria aparţine actelor juridice-condiţie16, doarece părţile pot decide<br />
numai cu dispoziţiile legale care stabilesc statutul legal al căsătoriei să<br />
li se aplice sau nu. Codul familiei foloseşte termenul de căsătorie în sens<br />
de act juridic în art.1 (căsătoria liber consimţită), în art. 16 (căsătoria se<br />
încheie prin consimţământul viitorilor soţi), în art. 19 şi dispune că este „<br />
nulă căsătoria încheiată cu încălcarea dispoziţiilor".<br />
Căsătoria în al doilea rând înseamnă situaţia juridică a celor doi căsătoriţi.<br />
Căsătoria este definită ca fiind unirea liber17 consimţită între un<br />
bărbat şi o femeie, încheiată potrivit dispoziţiilor legale, cu scopul de a întemeia<br />
o familie şi reglementată de normele imperative ale legii. Actul juridic<br />
prin care se încheie căsătoria nu poate fi considerat un contract. Ea are<br />
următoarele caracteristici: este o unire dintre un bărbat şi o femeie, liber<br />
consimiţită, este monogamică, are un caracter civil, se încheie în formele<br />
cerute de lege şi pe viaţă, având la bază deplina egalitate în drepturi dintre<br />
bărbat şi femeie.<br />
Scopul căsătoriei este întemeierea unei familii. Consimţământul la încheierea<br />
căsătoriei trebuie să aibă la bază relaţiile de ordin personal, de<br />
afecţiune şi de încredere între viitorii soţi. Lipsa consimţământului la căsătorie<br />
poate fi materială sau psihică. Încheierea căsătoriei se realizează în<br />
prezenţa delegatului de stare civilă, deci consimţămintele viitorilor soţi se<br />
exprimă în faţa acestuia, face ca, în mod practic, cazurile de lipsă de consimţământ<br />
la căsătorie, să fie rare. În asemenea situaţie ne-am afla atunci<br />
322
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
când ofiţerul stării civile ar declara încheiată căsătoria în lipsa unuia sau a<br />
ambilor soţi sau în situaţia în care unul sau cei doi nu-şi dau consimţământul18.<br />
Pentru ca acest consimţământ să fie valabil, trebuie să îndeplinească<br />
următoarele condiţii: să fie neviciat, să fie actual, să fie dat personal, simultan<br />
şi public şi constatat de către ofiţerul de stare civilă. Fără acest consens<br />
al celor două persoane, binecuvântarea religioasă, prin administrarea Sf.<br />
Taine a Cununiei nu poate să fie dată19.<br />
Dreptul roman folosea formula: „consensus facis nuptias", adică<br />
consensul face căsătoria sau căsătoriile, deoarece în limba latină, cuvântul<br />
căsătorie nu are formă singulară, ci numai formă plurală, ca un act pe care<br />
nu-l poate săvârşi nicidecum o persoană singură, ci numai două persoane.<br />
Căsătoria a fost definită de romani în modul cel mai complet astfel: „Nuptiae<br />
sunt coniunctio maris et feminae consortium omnis vitae, divini de<br />
humani juris comunicatio" (Căsătoria este legătura bărbatului şi a femeii<br />
prin însoţire pentru întreaga viaţă şi pentru a se împărtăşi reciproc<br />
de drepturile dumnezeieşti şi omeneşti). Această definiţie a căsătoriei a<br />
fost dată de juristconsultul roman Herenius Modestinus în veacul al III-lea<br />
d.Hr şi a fost însuşită de Biserică în întregime la vremea aceea.20<br />
Această definiţie scoate în relief faptul că actul căsătoriei se întemeiază<br />
pe o legătură firească stabilită prin înţelegere între un bărbat şi o femeie,<br />
în scopul însoţirii lor pentru întreaga viaţă şi pentru a se face părtaşi unul<br />
cu altul de acele drepturi care au fost stabilite deopotrivă prin voinţa omenească<br />
şi prin voinţa divină. Definiţia cuprinde atât elementul comun, natural<br />
al consensului, cât şi elementul religios sau supranatural, care pecetluieşte<br />
întărind şi sfinţind acest consens, iar prin aceasta se asigură şi prin<br />
voinţă şi lucrarea divină, însoţirea pe toată viaţa şi împărtăşirea reciprocă,<br />
nu numai de drepturile omeneşti, ci şi de cele dumnezeieşti, adică de acelea<br />
pe care le asigură credinţa religioasă, iar în cazul căsătoriei creştine,<br />
împărtăşirea de harul pe care îl mijloceşte Sf. Taină a Cununiei21.<br />
Atât dreptul roman, cât şi toate legislaţiile sau sistemele mai vechi şi<br />
mai noi ale dreptului au acordat o atenţie deosebită căsătoriei, privind-o ca<br />
un act de o deosebită importanţă şi anume una naturală şi alta religioasă<br />
sau supranaturală, ca mijloc prin care se asigură atât după legile naturale,<br />
cât şi după cele divine, perpetuarea vieţii neamului omenesc. Nu întâmplător,<br />
cele mai vechi sisteme juridice, începând cu codul lui Hamurabi şi<br />
culminând cu dreptul roman formulează mai multe principii referitoare la<br />
viaţa conjugală.<br />
323
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
La baza familiei civile stau următoarele principii:<br />
- Principiul ocrotirii căsătoriei şi familiei;<br />
- Principiul căsătoriei liber consimţite între soţi;<br />
- Principiul egalităţii în drepturi dintre bărbat şi femeie;<br />
- Principiul exercitării drepturilor şi al îndeplinirii îndatoririlor părinteşti<br />
în interesul copiilor;<br />
- Principiul conform căruia membrii familiei sunt datori să-şi acorde<br />
unul altuia sprijin moral şi material.<br />
Pentru a se putea încheia căsătoria, trebuie îndeplinite unele condiţii<br />
de fond şi să nu existe impedimente22. Condiţiile de fond sunt: diferenţa<br />
de sex, vârsta legală, consimţământul pentru căsătorie, comunicarea reciprocă<br />
a stării sănătăţii viitorilor soţi. Condiţiile de fond ale căsătoriei, după<br />
caracterul lor, se clasifică în următoarele categorii23: a) condiţii privitoare<br />
la aptitudinea fizică de a încheia căsătoria; b) condiţii să asigure o căsătorie<br />
liber consimţită; c) condiţii privitoare la aptitudinea morală de a încheia<br />
căsătoria. Din prima categorie fac parte următoarele condiţii de fond: diferenţa<br />
de sex, vârsta legală pentru căsătorie, sănătatea fizică a viitorilor<br />
soţi care sunt obligaţi să-şi comunice reciproc starea sănătăţii lor. Din cea<br />
de-a doua categorie fac parte următoarele condiţii de fond: existenţa consimţământului,<br />
caracterele consimţământului (lipsa de vicii ale consimţământului,<br />
actualitatea acestuia etc). Iar din cea de-a treia categorie fac<br />
parte condiţiile de fond care opresc bigamia, care opresc căsătoria între<br />
rude, care opresc căsătoria pentru motive de adopţie, care opresc căsătoria<br />
pentru motive de tutelă.<br />
Impedimentele la căsătorie sunt: existenţa unei căsătorii nedesfăcute<br />
a unuia dintre viitorii soţi, rudenia, adopţia, tutela, alienaţia şi debilitatea<br />
mintală24. Înrudirea constituie în anumite limite impediment la căsătorie.<br />
Mai întâi, regulile care stabilesc limitele respective s-au stabilit din legea<br />
mozaică şi din dreptul roman, după care se conduceau inclusiv în relaţiile<br />
lor de rudenie şi de familie toţi creştinii primelor veacuri. Aceste reguli au<br />
fost confirmate şi de către Sf. Apostoli. După natura ei, înrudirea poate fi<br />
religioasă, morală sau fizică.<br />
Toate aceste norme au intrat în practica vieţii bisericeşti, atât cele împrumutate<br />
din dreptul roman şi dreptul mozaic, cât şi cele stabilite de Sf.<br />
Apostoli, ele fiind apoi completate şi amplificate, atât pe calea obiceiului,<br />
cât şi pe calea legiferării canonice. La sinodul Trulan (693) prin canoanele<br />
324
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
53, 54 s-au reglementat în chip uniform limitele în care constituie un impediment<br />
la căsătorie înrudirea religioasă întemeiată pe actul ţinerii, la Sf.<br />
Botez (can. 53 VI Ec.), precum şi limitele în care înrudirea de sânge şi cea<br />
de cuscrie constituie impedimente la căsătorie (can. 54 VI Ec.)25.<br />
Paralel cu legislaţia bisericească, statul a adoptat unele legi în privinţa<br />
impedimentelor la căsătorie în timpul împăraţilor Teodosie cel Mare<br />
I, Justinian I, Vasile I Macedoneanul şi Leon al Vl-lea Filozoful. Normele<br />
stabilite de cei dîntâi sunt cuprinse în Codex Theodosianus (438), ale celui<br />
de al doilea în Codex Justinianeus şi Novelae, iar ale celor din urmă în<br />
Vasilicale (910-912). Începând cu secolul al Vlll-lea, problema impedimentelor<br />
la căsătorie întemeiate pe înrudire au fost reglementate de hotărâri<br />
ale împăraţilor bizantini şi ale unor sinoade endemice. Lipsa unor însuşiri<br />
fizice, necesare pentru căsătorie, reprezintă un impediment din pricina căruia<br />
scopul căsătoriei nu poate fi asigurat şi atunci când se constată o astfel<br />
de lipsă, nu se poate permite căsătoria.26<br />
Consensul pentru căsătorie este socotit viciat şi atunci când vreunul<br />
dintre primitorii căsătoriei şi ai Tainei Cununiei este atins de debilitate<br />
mintală, fiind socotit cu totul inexistent, precum şi în cazul celor atinşi<br />
de alienaţie mintală, a celor aflaţi în stare de ebrietate şi a celor puşi sub<br />
tutelă, dacă aceştia nu au avut consimţământul tutorilor sau curatorilor.<br />
Logodna civilă (înţelegerea, declaraţia de căsătorie) nu constituie pentru<br />
niciunul dintre logodnici un impediment la căsătoria oricăruia dintre ei,<br />
cu o altă persoană. Logodna bisericească însă constituie pentru fiecare din<br />
logodnici un impediment la cununia religioasă a oricărui dintre ei cu o altă<br />
persoană27.<br />
Legislaţia civilă, sub influenţa dreptului canonic, a dobândit din ce în<br />
ce mai multe dispoziţii bisericeşti, aşa încât în secolul al X-lea, reglementarea<br />
căsătoriei a ieşit complet din domeniul civil. Această situaţie trebuie<br />
asociată, în primul rând, cu prestigiul şi cu rolul deosebit pe care Biserica îl<br />
juca în societatea medievală. Secole în şir, autorităţile bisericeşti din ţările<br />
catolice au avut competenţa exclusivă a Bisericii de a se pronunţa în toate<br />
problemele care priveau raporturile matrimoniale. Căsătoria dobândeşte<br />
un caracter pur religios, transformându-se într-o instituţie de drept canonic,<br />
condusă de o legislaţie sferială, elaborată de soboarele bisericeşti şi de<br />
juriştii Bisericii Catolice28.<br />
Din secolul al XVI-lea, autorităţile civile din Franţa au reacţionat împotriva<br />
dominaţiei Bisericii în această privinţă. Cu timpul, autorităţile civile,<br />
325
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
ajutate de ordonanţele regilor francezi, au recâştigat anumite drepturi,<br />
cum ar fi acela de a judeca procesele privitoare la interesele matrimoniale<br />
izvorâte din căsătorie sau la nulitatea căsătoriei. Constituţia franceză din<br />
1791 declara că legea consideră căsătoria drept un contract civil. Legiuitorul<br />
francez a atribuit ofiţerului stării civile competenţa de a celebra căsătoriile<br />
civile. Această organizare a fost adoptată de Codul Napoleon care a<br />
fost împrumutat şi de legiuitorul roman29.<br />
În Ţările Române, căsătoria a fost o instituţie pur religioasă până în<br />
1864, când a fost promulgat Codul civil, şi se transformă, după modelul<br />
legislaţiei franceze, într-un contract civil, iar ofiţerii de stare civilă erau<br />
singurii care aveau competenţa să celebreze căsătoria. În societatea românească<br />
a Vechiului Regat, legătura căsătoriei suscită interes, ceea ce reiese<br />
din majoritatea dicţionarelor explicative, bilingve sau specializate.<br />
C. Diaconovich30 tratează „căsătoria" din multiple unghiuri, în conformitate<br />
cu spiritul perioadei. Mai întâi este analizată din punct de vedere<br />
religios şi apoi civil. Lazăr Şăineanu31 defineşte termenul „căsătorie" din<br />
trei puncte de vedere şi anume: legal sau juridic, religios şi festiv-organizatoric.<br />
Majoritatea dicţionarelor din secolul al XlX-lea nu cuprind termenii<br />
„dragoste" sau „iubire". A. T. Laurianu şi J. C. Massimu menţionează abia<br />
în 1871 termenul iubire32. În toate scrierile laice, căsătoria este catalogată<br />
drept un contract, act, legătură sancţionată civil sau religios.<br />
Instanţele judiciare au existat şi în Biserica noastră până în epoca lui<br />
Cuza Vodă şi s-au numit dicasterii, adică judecăţi sau instanţe de judecată.<br />
Codul civil al lui Cuza s-a aplicat începând cu anul 1865 când s-a introdus<br />
căsătoria civilă obligatorie şi au fost date în competenţa instanţelor civile<br />
cauzele de divorţ, dicasteriile bisericeşti din Principate au încetat să mai<br />
existe. Introducerea Codului civil a urmărit „revoluţionarea" mentalităţilor<br />
în privinţa căsătoriei deoarece nu mai considera această instituţie o Sfântă<br />
Taină, ci un act pur civil, un contract solemn, stabilind condiţiile care trebuie<br />
îndeplinite pentru a se putea căsători cineva33. În 1884, Înalta Curte<br />
de Casaţie şi Justiţie a emis o hotărâre definitivă care recunoaşte Codul Civil<br />
ca principal act juridic pentru căsătorie, Constituţia reprezentând doar<br />
un deziderat de completare, însă unul doar facultativ34.<br />
Căsătoria la români s-a trans<strong>format</strong> dintr-un act privat într-unul public,<br />
recunoscut de legile civile. Pentru ca românii să perceapă mai bine<br />
căsătoria în epoca Vechiului Regat, circulau diverse lucrări şi anume: „Manualul<br />
căsătoriei"35, „Educaţia căsătoriei" sau „Meşteşugul pentru domni<br />
326
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
şi domnişoare la însurătoare şi măritat"36. „Manualul căsătoriei" analizează<br />
acest aspect ghidându-se în mare parte după articolele Codului Civil,<br />
definind căsătoria în spiritul epocii: „o asociaţiune de persoane cu simţire,<br />
inteligenţe şi voinţe", punând în evidenţă şi valorificând toate caracteristicile<br />
fiinţei umane. Psihologii numesc căsătoria „exerciţiul natural şi legitim<br />
al iubirii şi al instinctului genetic, autorizat de societate şi sancţionat<br />
de religie". N. I. Petrescu mai defineşte căsătoria ca „inteligenţa înfrumuseţată<br />
prin sensibilitate şi sensibilitatea fecundată prin inteligenţă", bărbatul<br />
fiind reprezentat de forţa inteligenţei sale, iar femeia de puterea sensibilităţii<br />
ei"37.<br />
Căsătoria în acea epoca era considerată temelia familiei, a moralei, a<br />
culturii, a societăţii, a întregii omeniri, a fericirii temporale şi veşnice, scut<br />
al bunelor moravuri, reclamând sentimente mai trainice decât ale amorului,<br />
adică stimă, amiciţie, dar peste toate potrivirea în condiţie sexuală, ca<br />
o necesitate a vieţii cerută de natură şi societate38. Constituţia din 1923 în<br />
art.23 prevedea că: „Actele stării civile sunt de atribuţia legii civile". Căsătoria<br />
dă naştere la efecte cu privire la relaţiile personale şi la capacitatea de<br />
exerciţiu, producând efecte cu privire la relaţiile patrimoniale dintre soţi.<br />
Potrivit art. 44, pct.1 din Constituţia României şi art.1 alin. 4C „familia”,<br />
soţii au drepturi şi obligaţii egale în ceea ce priveşte relaţiile dintre ei<br />
şi în exerciţiul drepturilor părinteşti. În acelaşi timp căsătoria presupune<br />
obligaţii personale dintre soţi care sunt: obligaţia de sprijin moral reciproc;<br />
obligaţia de fidelitate; obligaţia de a locui împreună; îndatoriri conjugale;<br />
numele soţilor. Ele ţin de firescul relaţiilor ce se stabilesc în urma fixării relaţiei<br />
conjugale, astfel că, la ora actuală, nu pot fi trecute cu vederea. Toate<br />
aceste obligaţii sunt prevăzute în Codul familiei39.<br />
Orice căsătorie încheiată cu observarea tuturor condiţiilor care-i dau<br />
fiinţă legală, fie în viaţa civilă sau de stat, fie în cea bisericească, este destinată<br />
să dureze întreaga viaţă a celor care o încheie. Legătura care se stabileşte<br />
prin căsătorie nu poate să înceteze în mod normal decât prin decesul<br />
unuia dintre soţi sau prin decesul amândurora. În cazul acesta, căsătoria<br />
încetează să mai existe sau îşi pierde fiinţa legală.<br />
În situaţia când intervin alte cauze care fac imposibilă păstrarea şi continuarea<br />
legăturii matrimoniale între soţi, atunci această legătură nu încetează<br />
de la sine, ci poate fi desfăcută după anumite rânduieli, printr-un<br />
act legal, care se numeşte despărţire sau divorţ. În cazul când o căsătorie<br />
s-a încheiat existând anumite impedimente de la care nu se poate obţine<br />
327
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
dispensă, căsătoria respectivă este declarată nulă, adică inexistentă sau neîncheiată,<br />
chiar dacă s-au făcut formele de încheiere, căci formele respective<br />
sunt socotite ca fiind fără obiect40.<br />
În situaţia în care se constată că o căsătorie a fost legal încheiată, totuşi,<br />
din cauza lipsurilor unor condiţii care au viciat consensul sau al unor<br />
condiţii de altă natură, se procedează la anularea acestei căsătorii. În acest<br />
caz, ea este socotită ca având fiinţă legală de la data încheierii până la data<br />
anulării.<br />
Codul familiei prevede cazurile de nulitate a căsătoriei în art. 19 şi 21.<br />
În literatura juridică41 au fost admise două cazuri în care există nulităţi<br />
virtuale: a) căsătoria fictivă; b) căsătoria între persoane al căror sex nu este<br />
diferenţiat.<br />
Căsătoria poate fi declarată nulă numai prin hotărâre judecătorească<br />
şi încetează prin:<br />
- moartea unuia dintre soţi;<br />
- declararea judecătorească a morţii unuia dintre soţi;<br />
- recăsătorirea soţului celui ce fusese declarat mort;<br />
Până la Legea nr. 59/1993, reglementarea divorţului era în sensul că<br />
desfacerea căsătoriei are un caracter excepţional, Articolul 37, alin. 2 dispunea<br />
că se poate desface căsătoria „în cazuri excepţionale" prin divorţ.<br />
Art. 38 al Codului familiei este deosebit ca redactare fată de cel anterior<br />
din care se deduce că desfacerea căsătoriei nu mai intervine în cazuri excepţionale,<br />
fiind un mijloc de desfacere a căsătoriei şi anume singurul. Căsătoria<br />
se poate desface prin divorţ, având la bază motive temeinice care<br />
au vătămat grav raporturile dintre soţi şi căsătoria nu mai poate continua.<br />
În practica judiciară sunt considerate motive temeinice de divorţ următoarele<br />
situaţii:<br />
- infidelitatea unuia dintre soţi sub forma adulterului;<br />
- atitudine necorespunzătoare a unuia dintre soţi, care se exprimă în<br />
acte de violenţă şi alte asemenea manifestări, ori care are drept consecinţă<br />
neînţelegeri grave între soţi, care fac imposibilă continuarea căsătoriei.<br />
- existenţa unor nepotriviri de ordin fiziologic, care afectează raporturile<br />
conjugale;<br />
- existenţa unei boli grave incurabile de care suferă unul dintre soţi<br />
şi necunoscută de celălalt soţ decât ulterior încheierii căsătoriei42.<br />
328
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Motivele de divorţ admise de legile de stat şi cele admise de legile bisericeşti<br />
s-au deosebit şi se deosebesc şi ca număr şi după importanţa pe care<br />
le-o acordă legislaţia. Legislaţia Bisericii, dar şi practica vieţii bisericeşti nu<br />
au stabilit niciodată o listă determinată de motive de divorţ, ghidându-se,<br />
în primul rând, după normele sale cu caracter religios şi apoi după normele<br />
stabilite de stat în diverse epoci pentru admiterea divorţului43.<br />
Biserica s-a împotrivit totdeauna divorţului, ţinând la temeinicia căsătoriei,<br />
potrivit cuvântului Mântuitorului: „ceea ce a împreunat Dumnezeu,<br />
omul să nu despartă" (Mat.19, 6). Sf. Apostol Pavel spune: „te-ai<br />
legat cu femeia, nu cu despărţirea" (I Cor.7, 27) şi apoi: „celor căsătoriţi,<br />
nu eu, ci Dumnezeu le porunceşte: femeia să nu se despartă de bărbat" (I<br />
Cor.7,10). Iniţial Biserica a admis divorţul pentru un singur motiv şi anume<br />
pentru adulter. Motivele de divorţ admise de Biserică sunt împărţite<br />
în patru categorii: motive care provoacă moartea sufletească; motive care<br />
provoacă moartea morală; motive care provoacă moartea fizică parţială; ş<br />
motive care provoacă moartea civilă44.<br />
Motivele care provoacă moartea sufletească sunt următoarele: apostazia,<br />
erezia şi tot ceea ce decurge din acestea. Motivele care provoacă moartea<br />
morală sunt următoarele: alienaţia incurabilă, crima, avortul, atentatul<br />
la viaţa soţului, osânda gravă din partea duhovnicului care se dă pentru<br />
păcate foarte grele, cum sunt cele strigătoare la cer, adulterul, boala venerică,<br />
silirea la acte imorale, refuzul convieţuirii conjugale şi părăsirea domiciliului.<br />
Motivele care provoacă moartea fizică parţială sunt: neputinţa<br />
îndeplinirii îndatoririlor conjugale sau impotenţă, boala gravă incurabilă<br />
şi contagioasă. Motivele mai importante care provoacă moartea civilă sunt:<br />
declararea unui soţ ca dispărut, anularea unei căsătorii prin hotărâre judecătorească,<br />
călugărirea şi alegerea ca episcop45.<br />
În principiu, Biserica este împotriva divorţului, în sensul că divorţul nu<br />
e socotit un act normal şi pozitiv prin care, în viaţa individuală, cea socială<br />
şi cea religioasă, credincioşii să fie ajutaţi în vreun fel. Divorţul este socotit<br />
un act negativ care provoacă multe suferinţe şi neajunsuri întregii vieţi<br />
omeneşti, privită în ansamblul ei, atât sub aspect religios, cât şi profan şi<br />
individual46.<br />
În viaţa bisericească, pronunţarea divorţului a fost de competenţa episcopului,<br />
horepiscopului, instanţelor eparhiale şi mitropolitane pînă în<br />
epoca lui Cuza Vodă şi s-au numit dicasterii, adică judecăţi sau instanţe<br />
de judecată. Prin codul civil al lui Cuza Vodă aplicat din 1865 încoace, s-a<br />
329
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
introdus căsătoria civilă obligatorie şi au fost date în competenţa instanţelor<br />
civile cauzele de divorţ, dicasteriile bisericeşti din Principate au încetat<br />
să mai existe. Instanţele bisericeşti speciale, tot cu caracter de dicasterii<br />
cu competenţă în chestiunile matrimoniale de orice natură au existat în<br />
cuprinsul Mitropoliei Ardealului şi al Mitropoliei Bucovinei şi Basarabiei<br />
pînă în anul 1925, cînd a avut loc unificarea legislaţiei bisericeşti47. Aplicarea<br />
legii şi a statutului pentru organizarea Bisericii Autocefale Ortodoxe<br />
Române a dus la încetarea existentei dicasteriilor deoarece şi-au pierdut<br />
competenţa în chestiunile matrimoniale. Aprecierea motivelor de divorţ,<br />
admiterea lor şi pronunţarea divorţului în viaţa de stat se face de instanţele<br />
judecătoreşti. Procedura de judecare a cauzelor de divorţ a luat amploare<br />
şi s-a orientat după procedura judecării altor cauze de către instanţele bisericeşti48.<br />
În ţara noastră această competenţă o au judecătoriile şi tribunalele<br />
judeţene.<br />
Căsătoria, bază a familiei, constituie o problemă de ordin personal, dar<br />
interesează nu numai pe cei doi soţi, ci şi societatea. În toate relaţiile de<br />
familie trăieşte un interes social. Aşa după cum pentru încheierea căsătoriei<br />
este necesar consimţământul liber al soţilor, tot astfel voinţa acestora<br />
este luată în considerare atunci când ea se manifestă în sensul desfacerii<br />
căsătoriei. Caracterul social al căsătoriei face ca voinţa soţilor să nu poată<br />
constitui prin ea însăşi un temei suficient pentru desfacerea ei. Statul<br />
este direct interesat în apărarea căsătoriei şi a familiei şi de aceea a reglementat<br />
modul în care poate fi admis divorţul. Apărarea căsătoriei nu înseamnă<br />
menţinerea ei cu orice preţ. Legea civilă cunoaşte atât admisibilitatea<br />
divorţului în cazuri justificate, cât şi principiul stabilităţii căsătoriei<br />
şi familiei49.<br />
Dumnezeu a creat pe om, bărbat şi femeie, de la început a trăit în familie,<br />
care a fost cel dintâi nucleu social din care a făcut parte (Facere 2,18).<br />
După morala creştină, familia este şi cea mai mică celulă a organismului<br />
social, iar originea ei stă în natura socială a omului şi în voinţa divină exprimată<br />
pozitiv la crearea omului (Fac.1, 27-28). Ea este un aşezământ divin<br />
de convieţuire a celor doi. Natura lor este astfel întocmită de Dumnezeu ca<br />
să nu poată trăi izolat, ci numai în comuniune. Prima familie a fost întemeiată<br />
în Rai având ca martor şi preot pe Dumnezeu (Fac. 1,28). Perechea<br />
umană în rai era o pereche conjugală. Aceasta era căsătoria paradisiacă,<br />
avându-şi baza în natura umană duală, dar avea şi un har50. Dumnezeu<br />
l-a creat pe om pentru a trăi în comuniune şi de aceea căsătoria ca legătură<br />
330
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
naturală pe viaţă între un bărbat şi o femeie, se întemeiază pe faptul că<br />
bărbatul şi femeia numai împreună alcătuiesc umanitatea completă. „Nu<br />
e decât o suferinţă a fi singur"51. Dumnezeu nu e o singură persoană, căci<br />
în această situaţie n-ar fi iubire, ci este o Treime de Persoane. Coexistenţa<br />
lui ar fi un chin. Însuşirile fiinţiale ale căsătoriei sunt: unitatea, trăinicia,<br />
sfinţenia şi egalitatea dintre soţi.<br />
Ca urmare a căderii în păcatul strămoşesc, căsătoria a decăzut din curăţia<br />
ei originară, a decăzut şi familia creştină. Mântuitorul este cel care a<br />
reabilitat căsătoria şi a înnobilat-o moral prin ridicarea la valoarea unei<br />
Sfinte Taine, a reabilitat şi familia creştină. Patriarhul Ieremia al II-lea,<br />
într-o scrisoare adresată teologilor protestanţi, face referire la textul de<br />
la Facere 2, 24 şi spune că Taina căsătoriei este confirmată în Noul Testament<br />
şi revalorizată prin prezenţa Mântuitorului la Nunta din Cana, înălţând-o<br />
până la deplinătatea ei ontologică52. Participarea Mântuitorului la<br />
nunta din Cana Galileei (Ioan II, 1-11) arată consideraţia pe care o conferă<br />
acestei legături. Faptul că Mântuitorul îşi începe şirul acţiunilor Sale o<br />
conferă acestei legături. Faptul că Mântuitorul îşi începe şirul acţiunilor<br />
Sale minunate, prefăcând apa în vin (Ioan II, 9) poate fi înţeles ca un demers<br />
făcut de Hristos în vederea „prefacerii" naturii umane în Taina Nunţii,<br />
prin puterea harului dumnezeiesc. Sfântul Grigorie de Nazianz spune<br />
că prin Hristos integritatea firii noastre a fost restaurată, deoarece El reprezintă<br />
în chip (arhetip) ceea ce suntem noi şi invers, în Hristos, noi devenim<br />
asemenea cu El53. Fericitul Augustin spune: „Hristos a întărit în<br />
Cana ceea ce a instituit în rai"54, iar Clement Alexandrinul spune că Fiul<br />
doar a confirmat ceea ce Tatăl a instituit, enunţând ideea fundamentală a<br />
harului paradisiac al căsătoriei. Pentru el, reînnoirea omului este botezul,<br />
iar iubirea primei perechi de oameni care formează din ei un singur trup,<br />
este Taina căsătoriei55. Tot Clement spune că „Dumnezeu l-a creat pe om:<br />
bărbat şi femeie, omul este Hristos, iar femeia Biserica"56 şi numeşte căsătoria<br />
„casa lui Dumnezeu."57<br />
Sf. Ioan Gură de Aur numeşte căsătoria „mica Biserică", iar Sfântul<br />
Efrem Sirul adaugă: „De la Adam până la Domnul, iubirea conjugală autentică<br />
era Taina desăvârşită."58<br />
Sfântul Apostol Pavel a subliniat măreţia Tainei Nunţii în Hristos şi în<br />
Biserica Sa: „De aceea va lăsa omul pe tatăl său şi pe mama sa şi se va<br />
alipi de femeia sa şi vor fi amândoi un trup. Taina aceasta mare este: iar<br />
eu zic în Hristos şi în Biserică" (Efes. 5, 31-32). Sfântul Ioan Damaschinul<br />
331
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
defineşte căsătoria astfel: „Căsătoria este Taina iubirii”59. „Numai iubirea<br />
uneşte fiinţele cu Dumnezeu şi le uneşte apoi cu celelalte"60.<br />
Unitatea indisolubilă, alcătuită între bărbat şi femeie, fiind o unitate<br />
în planul uman, nu e atât o unitate organică, fiziologică, ci o unitate prin<br />
iubire având la bază iubirea între două existenţe umane ce se completează<br />
pe planul trupesc şi spiritual. De aceea, ea primeşte în Biserică un har61.<br />
Taina Căsătoriei este mai cuprinzătoare decât familia, este Taina iubirii<br />
dumnezeieşti, Taina cuprinzătoare a existenţei peste tot şi acesta e motivul<br />
pentru care ea interesează toată Biserica şi, prin Biserică, întreaga lume62.<br />
Căsătoria începe cu o iubire în care se sintetizează atracţia trupească şi cea<br />
spirituală, cu o iubire în care fiecare preţuieşte taina celuilalt şi afirmă în<br />
iubirea sa disponibilităţi nelimitate de a-l respecta ca persoană, de a se<br />
jertfi şi osteni pentru el. Soţii creştini, ca mădulare ale trupului tainic al lui<br />
Hristos, „participă la taina unităţii şi a iubirii fecunde dintre Hristos - Mirele<br />
şi Biserica - Mireasa. Căsătoria creştină este, astfel, nu numai semn,<br />
ci şi mijloc sau instrument al sfinţirii, adică este o Sfântă Taină63. Taina<br />
desăvârşeşte instituţia de la creaţie64. H. Schlier spune că, „în măsura în<br />
care taina nunţii dintre Hristos şi Biserică se împlineşte de fiecare dată în<br />
căsătoria pământească a bărbatului cu femeia, aceasta (căsătoria) participă<br />
la taina aceea şi în acest sens, este ea însăşi o taină"65.<br />
Capodopera morală a creştinismului este sfinţenia căsătoriei şi care întăreşte<br />
unitatea familiei creştine. Cel mai de preţ dar al căsătoriei, al familiei,<br />
sunt copiii. Atât în Noul Testament, cât şi în Vechiul Testament, pruncii<br />
sunt un dar al lui Dumnezeu. Biserica Ortodoxă atribuie căsătoriei, pe<br />
lângă procreaţie, şi o unire plină de devotament, sensului şi scopului ultim<br />
al căsătoriei şi o dimensiune soteriologică. Prin acest aspect, soţii sunt chemaţi<br />
şi dăruiţi cu putere la pregătirea mântuirii. În esenţă, căsătoria este o<br />
realitate eclezială, reprezentând o icoană a relaţiei de iubire dintre Hristos<br />
şi întreg trupul sau Biserica universală. Căsătoria este o Taină a Împărăţiei<br />
lui Dumnezeu şi introduce omul în bucuria şi iubirea veşnică, fiind o Taină<br />
care anticipează bucuria împărăţiei lui Dumnezeu.<br />
Nikolai Berdiaev spune că „dragostea este temelia ontologică a legăturii<br />
căsătoriei", iar „sensul şi rostul unirii dintre bărbat şi femeie se află<br />
nu în perpetuarea speciei sau în aportul său social, ci în calitatea de persoană<br />
care se luptă să dobândească o viaţă deplină şi desăvârşită şi care<br />
este însetată de veşnicie"66. Taina iubirii dintre oameni îşi are izvorul şi<br />
puterea în Taina iubirii lui Dumnezeu faţă de om.<br />
332
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Căsătoria a fost creată după modelul iubirii intratrinitare, având ca model<br />
de împlinire şi desăvârşire legământul dintre Dumnezeu şi poporul ales<br />
şi nunta dintre Hristos şi Biserică, ceea ce devine icoană a nunţii în Noul<br />
Testament. Pentru soţii care se iubesc, dragostea însăşi are o valoare harică,<br />
netrecătoare, veşnică67.<br />
De la Adam şi până la Domnul, Nunta poartă pecetea unui act religios,<br />
păstrând în iubirea conjugală un aspect sacramental. Unitatea şi fidelitatea<br />
în căsătorie sunt norme ale sfinţeniei creştine. Nunta este o taină, iar<br />
taina este expresia sfinţeniei supreme. Sfinţenia face ca Nunta să nu fie o<br />
reflectare sau o imagine a misterului unirii Domnului cu Biserica (Efes. 5,<br />
32), ci însăşi imanenţa acestui mister în iubirea conjugală. Căsătoria este<br />
un eveniment eshatologic, prin care se intră în împărăţie, iar toate darurile<br />
iubirii conjugale sunt dobândite prin Cununie, care este o Cincizecime<br />
a Căsătoriei68.<br />
Căsătoria creştină se desăvârşeşte şi în libertate, deoarece libertatea<br />
este conţinutul adevărului. „Veţi cunoaşte adevărul, iar adevărul vă va<br />
face liberi" (In. 8, 32). Mîntuitorul Hristos este întemeietorul şi săvârşitorul<br />
suprem al tuturor Tainelor prin Duhul Sfînt, prin episcop sau preot<br />
în Biserică. Nunta este săvârşită de Hristos în Biserică pentru o misiune<br />
socială, dar şi pentru una duhovnicească. Căsătoria este unită cu taina Bisericii,<br />
fiind atât o realitate profund umană a vieţii umane sociale, cât şi o<br />
realitate foarte consistentă şi indispensabilă a comuniunii ecleziale, în care<br />
trăieşte şi se manifestă Hristos şi Biserica Sa. De aceea, Sfinţii Părinţii au<br />
subliniat în permanenţă legătura indisolubilă ce se stabileşte între cei doi<br />
soţi, prin unirea lor prin Taina Nunţii, în Biserică. Harul nunţii înalţă comuniunea<br />
familiei la nivelul comuniunii ecleziale, sau comuniunea eclezială<br />
este ajutată să se realizeze prin familii, care sunt şi un model concret al<br />
comuniunii bisericeşti69.<br />
A oferi soţilor un itinerar spiritual creştin înseamnă a înţelege şi a îndeplini<br />
anumite adevăruri la care nu se poate renunţa70. Cel dintâi adevăr<br />
este acela că omul este singur, nu mă refer la înfiorătoarea experienţă<br />
a singurătăţii, pe care ori mai devreme, sau mai târziu, cu toţii o avem, cât<br />
mai degrabă la acea singurătate radicală care este în orice om semnul realităţii<br />
de a fi cerut pentru un Altul, de a fi o fiinţă înzestrată cu spirit deschis<br />
spre dumnezeiesc, de a „fi chip” niciodată mulţumit până nu va cunoaşte<br />
fericirea contemplării „originalului” său divin.<br />
333
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
O singurătate care este reversul banalităţii, al mărginirii lâncezind, al<br />
vulgarităţii: o singurătate care dă mărturie despre o anumită dimensiune<br />
infinită a omului, despre o anumită veşnicie lăuntrică. O singurătate care<br />
cere, înainte de orice, rugăciune71. O viaţă conjugală, care, prin înşelăciunea<br />
diverselor tehnici ale realităţii, ar dori să atenteze la această ultimă solitudine<br />
sau chiar să o anihileze, este destinată eşecului, acuzelor reciproce,<br />
distrugerii pline a celuilalt.<br />
Cel de-al doilea adevăr, strâns legat de primul, este că nevoia de iubire,<br />
înscrisă chiar în trupul nostru şi exprimată în însăşi diferenţa sexuală, dă<br />
mărturie despre faptul că existenţa se împlineşte în comuniune, printr-o<br />
dăruire reciprocă: existăm „cu” şi „pentru” celălalt. Aceasta înseamnă că<br />
radicala solitudine despre care am vorbit mai înainte este şi ea menită unei<br />
împliniri finale. Ea nu poate fi depăşită aici şi acum, dar acest aici şi acum,<br />
îl face pe om să fie el însuşi într-o atitudine de dăruire, făcându-l să intuiască<br />
Fiinţa ca Treime. Comuniunea din căsătorie, este singurul loc în care<br />
eu-l fără a fi nicidecum abolit, poate învăţa să fie cu adevărat el însuşi72.<br />
Cel de-al treilea adevăr, este acela că, datorită acestui fapt, omul suferă<br />
de o teribilă neputinţă care se numeşte păcat. Păcatul este acea aplecare a<br />
fiinţei asupra ei înseşi, prin care aceasta încearcă să ţină strâns darul, folosindu-l,<br />
posedându-l şi distrugându-l. Aceasta este o comuniune ce se<br />
bazează pe înşelăciune.<br />
Cel de-al patrulea adevăr este acela că iubirea conjugală este răscumpărată<br />
de o iubire virginală, este răscumpărată de iubirea Acelui care şi-a<br />
trăit umanitatea ca posibilitate de a da drept hrană celorlalţi (Euharistia);<br />
este răscumpărată în miezul iubirii Bisericii, care se consideră ea însăşi comunitate<br />
organică, în care, prin har, fiecare depinde de ceilalţi; a Bisericii,<br />
care în întregul său organism, este iubită de Hristos şi însufleţită de Viaţa<br />
şi de Spiritul Său, fiind pecetluită în chip eficace prin sacramentele sale;<br />
Biserica are o iubire maternă faţă de iubirea omului şi ea este cea care-l învaţă<br />
pe om să iubească.<br />
Cel de-al cincilea adevăr şi cel mai semnificativ, fundamental, este acela<br />
că iubirea conjugală se împlineşte şi se adevereşte într-un sacrament, fiind,<br />
adică, cu putinţă întru credinţă, experimentarea vieţii Bisericii. Acesta<br />
este un eveniment plin de har care trebuie configurat prin întreaga viaţă<br />
şi oferit lumii ca semn. Cei doi soţi se iubesc, întrucât Hristos îi iubeşte pe<br />
amândoi în unicitatea lor şi îi dăruieşte unul altuia.<br />
334
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Cel de-al şaselea adevăr este că la sacramentul căsătoriei nu ajungem<br />
pe calea instinctului natural, ci prin vocaţie, prin înţelegerea faptului că,<br />
întru rugăciune şi prin oferirea propriei noastre umanităţi lui Hristos, ne<br />
este dat ca vocaţie celălalt; că vocaţia noastră constă în a avea grijă de unica<br />
vocaţie a celuilalt. A ne căsători primind sacramentul înseamnă a lua<br />
hotărârea de a-l salva pe celălalt prin dedicarea întregii noastre dimensiuni<br />
umane îndeplinirii acestei îndatoriri73. Cel de-al şaptelea şi ultimul<br />
adevăr este acela că acest mod de a înţelege iubirea este ocrotit de Biserică<br />
şi, în mod special, deşi nu exclusiv, de aceia care sunt chemaţi la viaţa de<br />
feciorie, iar aceasta nu pentru că ar fi cei mai curajoşi, ci pentru că fecioria<br />
trăită din iubire pentru Hristos, prin splendoarea şi rodnicia ei ce o caracterizează,<br />
este amintirea vie a lui Hristos care este seva şi izvorul oricărei<br />
iubiri. Pe măsură ce o căsnicie începe să uite că este un sacrament, virginitatea<br />
face o răsunătoare chemare la Hristos Cel Viu şi Adevărat, în concreta<br />
noastră nevoie de iubire; ea este un semn care străluceşte din această exterioară<br />
renunţare la căsătoria însăşi. Biserica are îndatorirea de a avea grijă<br />
de ambele carisme: aceea a căsătoriei şi aceea a fecioriei, făcându-le să<br />
interacţioneze. Pe cei chemaţi la căsătorie nu trebuie să-i surprindă faptul<br />
că, la capătul acestei învăţături ce le este destinată, se poate vorbi despre<br />
feciorie ca un mod de formare a soţilor74.<br />
Note:<br />
1 Arhid.prof. Dr. Ioan Zăgrean, Morala creştină, Manual pentru Seminariile teologice,<br />
Bucureşti, 1974, p.267.<br />
2 Sfântul grigorie de nyssa, Despre facerea omului, în Scrieri, partea a ll-a, trad, pr.prof.<br />
Dr.Teodor Bodogae, Colecţia PSB, vol.30, Ed. IBMBOR, Bucureşti, 1998, p. 23.<br />
3 Ibidem, p. 54.<br />
4 Pr. Prof. Dr. Dumitru stăniloae, Teologie Dogmatică Ortodoxă, vol. I, Ed. IBMBOR,<br />
Bucureşti, 1978, p. 399 – 401.<br />
5 Ion P. FiliPescu, Andrei I. FiliPescu, Tratat de dreptul familiei, ed. a Vl-a , Edit. AII Beck,<br />
Bucureşti, 2001, p. 26.<br />
6 A. stănoiu, M. Voinea, Sociologia familiei,TUB, Bucureşti, 1983, p. 5; B. A. riaZenteV,<br />
Semeinoe pravo, Moskva, colecţia Juridiceskaid literature, 1971, p. 43; S.M. cretney,<br />
Principles of Family Law, Sweet Maxwell, London, 1947, p. 3, International Encyclopedia<br />
of Comparative Law, vol. IV: „Persons and Family”, J. C. B Mohr (Paul Siebeck),<br />
Tübingen, 1980, p. 3 - 18.<br />
7 A. ionaşcu, M. Mureşan, M. costin, V. ursa, Familia şi rolul ei în societatea românească,<br />
Ed. Dacia, Cluj - Napoca, 1975, p. 5; J. albu, Dreptul familiei, Editura didactică şi<br />
pedagogică, Bucureşti, 1975, p. 7.<br />
8 Ibidem, p. 7.<br />
9 Ibidem, p.51; J. Albu, Op. cit., p. 7.<br />
10 Codul Familiei, Ed. Lumina Lex, Bucureşti, 1993, p. 3.<br />
335
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
11 Primarul îndeplineşte funcţia de ofiţer de stare civilă (art. 43 lit. t) din legea nr. 69 din 26<br />
nov. 1991 a administraţiei publice locale (M. Of. nr. 238 din 28 nov. 1991).<br />
12 A. stănoiu, M.Voinea, Sociologia familiei, TUB, Bucureşti, 1983, p. 93<br />
13 Ibidem, p.113 - 126.<br />
14 Ibidem, p. 150 - 167 şi p. 126 - 149.<br />
15 Codul familiei, p.3.<br />
16 S brăDeanu,.V. D. Zlătescu, Tratat de drept civil, vol I, Ed. Academiei, Bucureşti, 1967, p.<br />
242.<br />
17 Traian ionaşcu, Căsătoria în dreptul R. S.R, Ed. Academiei, Bucureşti, 1964, p. 13.<br />
18 Tribunalul Suprem, sec. Civ., dec. nr. 473 / 1985, în Repertoriu pe anii 1980-1985, p.12.<br />
19 Arhid. Ioan N. Floca, Drept canonic ortodox, legislaţie şi administraţie bisericească, vol.<br />
II, Ed. IBMBOR, Bucureşti, 1990, p. 71.<br />
20 Ibidem, p. 67 – 68. Asemenea, vezi şi Pr. Asist. Dr. Vasile răDucă, „Căsătoria – Taină a<br />
dăruirii şi a desăvârşirii persoanei”, în S.T. nr. 3-4 / 1992, p. 130.<br />
21 Pr. Asist. Dr. Vasile răDucă, Op. cit., p. 132.<br />
22 I. P. FiliPescu, Dreptul familiei, Ed. Didactică şi pedagogică, Bucureşti, 1965, p. 20<br />
23 I. P. FiliPescu, Andrei FiliPescu, Tratat de dreptul familiei, ediţia a Vl-a, Ed. All Beck,<br />
Bucureşti, 2001, p. 14.<br />
24 Pr. Prof. Dr., Sorin cosMa, „Indisolubilitatea căsătoriei şi divorţul”, în B.O.R. nr. 1-6 /<br />
2003, p. 454.<br />
25 Arhid. Ioan N. Floca, Drept canonic ortodox, p. 61 – 62.<br />
26 Pr. Prof. Dr., Sorin cosMa, p. 455.<br />
27 Pr. Traian costea, Căsătoria din punct de vedere istoric, dogmatic şi canonic (teză de<br />
doctorat), Institutul de Arte Grafice „Speranţa”, Bucureşti, 1935, p. 71.<br />
28 Ibidem, p. 24 – 25.<br />
29 Ibidem, p. 455<br />
30 C. DiaconoVich, Enciclopedia română, Ed. W.Krafft, Sibiu, f. a., p. 745.<br />
31 Lazăr şăineanu, Dicţionar universal al limbii române, Institutul de editură „Scrisul<br />
Românesc", Craiova, 1922, p. 108.<br />
32 A. T. laurianu şi J. C.MassiMu, Dicţionarul limbii române, Bucureşti, 1873, p. 110.<br />
33 Alexandru gregorianiDy - bonachi, Codicile Civil Român Comentat, Fălticeni, 1876, p.<br />
200.<br />
34 A. ciuPală, Femeia în societatea românească a sec, al XlX-lea între public şi privat, Ed.<br />
Meridiane, Bucureşti, 2003, p. 31.<br />
35 N. I. Petrescu, Manualul căsătoriei, Tipografia Ion G. Nebuneli, Galaţi, 1891, p.3 - 5.<br />
36 I.M.P-M (de la Jiu), Meşteşugul pentru domni şi domnişoare la însurătoare şi măritat,<br />
Tipografia Lucrătorilor Asociaţi Marinescu şi Şerban, Bucureşti 1903, p. 4 - 5.<br />
37 N. I. Petrescu, Op. cit., p. 5.<br />
38 Em. eleFterescu, Despre căsătorie, Influenţa, plăcerile şi suferinţele vieţii familiare, Ed.<br />
„Biroul Universal", Bucureşti, 1915, p. 8 - 10.<br />
39 Codul familiei, cap. 23, art. 25 – 28.<br />
40 Arhid. Ioan N. Floca, Drept canonic ortodox, p. 110 – 111.<br />
41 T.R. PoPescu, Dreptul familiei, Tratat, vol. I, Ed. Didactică şi Pedagogică, Bucureşti, 1965,<br />
p. 83 - 84.<br />
42 Ioan P. FiliPescu, Andrei I. FiliPescu, Op. cit., p. 207.<br />
43 Ibidem, p. 208.<br />
44 Arhid. prof. dr. Ioan N. Floca, Drept canonic ortodox, p.102.<br />
336
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
45 Ibidem, p. 103. Asemenea, vezi şi Pr. Asist. Dr. Nicolae V. Dură, „Impedimente la căsătorie<br />
în lumina hotărârilor celei de-a doua Conferinţe panortodoxe presinodale”, în M. B., nr.<br />
7 – 8 / 1984, p. 406 – 408.<br />
46 Pr. Prof. Dr. Ştefan resceanu, „Atitudinea Bisericii faţă de avort, di vorţ, abandonul de<br />
copii, droguri şi homosexualitate”, în Pastoraţie şi misiune în Biserica Ortodoxă (volum<br />
colectiv), Ed. Episcopiei Dunării de Jos, Galaţi, 2001, p. 155.<br />
47 Pr. Prof. Dr., Sorin cosMa, Op. cit., p. 456.<br />
48 Pr. Grigore MaZilescu, „Divorţul în lumina Sfintei Scripturi”, în O., nr. 3 – 4 / 2000, p. 39.<br />
49 Ibidem, p. 40.<br />
50 Pr. Lect. Dr., Leon arion, „Familia în Sfânta Scriptură”, în BOR. nr. 1-6 / 1995, p. 221 –<br />
235.<br />
51 P. eVDochiMoV, Sacrament de l'amour, Cerf, Paris, 1962, p. 159.<br />
52 Ibidem, p. 166.<br />
53 Sfântul grigorie de naZianZ, Cuvânt la Sfintele Paşte I. 13, traducere Pr. Gheorghe Tilea,<br />
Ed. Herald, Bucureşti, 2002, p. 73.<br />
54 Fer. augustin, In Evangelium Ioannis IX. 2, în PG., vol 35, col. 1458.<br />
55 cleMent alexanDrinul, Stromata III. 1. 4., traducere Pr. Dumitru Fecioru, colecţia PSB,<br />
vol. 5, Ed. IBMBOR, Bucureşti, 1982, p. 188.<br />
56 Ibidem, p. 188.<br />
57 Ibidem, p. 189.<br />
58 Sf. ioan gură de aur, Omilia XX la Efeseni, în PG, vol. 62, col. 136.<br />
59 Paul eVDochiMoV, Ortodoxia, traducere Ps. Irineu Pop Bistriţeanul, Ed. IBMBOR,<br />
Bucureşti, 1996, p. 321.<br />
60 Ibidem, p. 232.<br />
61 Pr. Prof. Dr. Dumitru stăniloae, Teologie dogmatică ortodoxă, vol. III, Ed. IBMBOR,<br />
Bucureşti, 1997, p.124.<br />
62 Ibidem, p. 125.<br />
63 Pr. Prof.Vasile Mihoc, „Căsătoria şi familia în lumina Sfintei Scripturi. Naşterea de prunci,<br />
scop principal al căsătoriei”, în M. A., nr. 7 – 9 / 1985, p. 588.<br />
64 Mgr. J. Tomko, „Quelques aspects de la theme du mariaqe a partir de la vision paulinienne”,<br />
in Laics aujourd'hui Bulletin du Concile des Laics, no. 17 - 18 (1974), p. 12, apud Pr. Prof.<br />
Vasile Mihoc, „Căsătoria şi familia”, p. 589.<br />
65 H. schlier, Brief an die Epheser, Dusseldorf, ediţia a II - a, 1958, p. 262 - 263, apud Pr.<br />
Prof. Vasile Mihoc, Op. cit., p. 589, n. 21.<br />
66 Nikolai berDiaeV, Sensul creaţiei. Încercare de îndreptăţire a omului, traducere Anca<br />
Oroveanu, Ed. Humanitas, Bucureşti, 1992, p. 200 – 201.<br />
67 Ibidem, p. 201.<br />
68 Pr.prof. Dr. Ilie MolDoVan, „Pregătirea morală pentru primirea Sfintelor Taine”, în G. B.,<br />
nr. 3 – 4 / 1978, p. 239 - 240.<br />
69 Pr.prof. Dr. Dumitru raDu, „Caracterul ecleziologic al Sfintelor Taine şi problema<br />
comuniuni” (teză de doctorat), în O., nr. 1 - 2, 1978, p. 315.<br />
70 Jeaques leclerk, Vocation du chretien, Ed. Fides, Namur, 1984, p. 63.<br />
71 Ibidem, p 68.<br />
72 Antonio Maria sicori, Cateheză despre căsătorie, Ed. Galaxia Gutemberg, Târgu Lăpuş,<br />
2004, p. 118.<br />
73 Ana Maria VârTej, „Violenţa în familie. Cauze, consecinţe, remedii” – Simpozion-3 febr.<br />
2001”, în BOR, nr. 1 – 6 / 2001, p. 46.<br />
74 Jeaques leclercq, Op. cit., p. 73.<br />
337
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
TAINA SFÂNTULUI MASLU<br />
O CONTEXTUALIZARE<br />
PASTORAL-MISIONARĂ 1<br />
338<br />
Pr. Prof. Dr. Adrian Cazacu<br />
Abordarea unei teme precum Taina Sfântului Maslu într-un cadru<br />
atât de amplu precum ce al anului omagial este fără îndoială<br />
o provocare deosebită pentru toţi cei implicaţi în acest demers.<br />
Nu este vorba doar de eforturi de cercetare deosebite, ci şi de fixarea<br />
cu acurateţe a unor coordonate uşor de receptat şi utilizat.<br />
Intervenţia mea îşi propune să vă prezinte câteva dintre concluziile la<br />
care am ajuns analizând, în perioada Postului Mare, modul în care Taina<br />
Sfântului Maslu s-a săvârşit în cuprinsul eparhiei, problemele liturgice şi<br />
pastorale cu care s-au confruntat preoţii slujitori, precum şi percepţia credincioşilor<br />
asupra rolului şi efectelor Maslului asupra vieţii lor.<br />
Perioada aleasă pentru analiză nu a fost aleasă întâmplător. Postul<br />
Mare este intervalul în care Taina Sfântului Maslu este cel mai des săvârşită<br />
în cuprinsul Episcopiei <strong>Giurgiului</strong> şi nu numai. Pentru că acest an este<br />
unul omagial, dedicat acestei taine, este de la sine înţeles că, la îndemnul<br />
ierarhului locului, frecvenţa săvârşirii Maslului a fost mult mai mare. În<br />
paralel s-a desfăşurat o amplă activitate filantropică, în special în spitale,<br />
în casele de copii şi în căminele de bătrâni, care să susţină din perspectivă<br />
pastoral-misionară activitatea liturgică a preoţilor.<br />
Acestea sunt cadrele generale ale discuţiei. Modul în care această activitate<br />
a fost implementată la nivel eparhial ridică o seamă de probleme<br />
care, fără a ne descuraja, invită la reflecţie şi la o abordare cât se poate de<br />
realistă a misiunii pastorale a preotului în parohie.
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Taina Sfântului Maslu – un ceremonial ocazional?<br />
Frecvenţa săvârşirii Sfântului Maslu variază în funcţie de zonă şi de<br />
percepţia credincioşilor asupra rolului ei în viaţa lor. Astfel, se poate constata<br />
că în parohiile din spaţiul urban dar şi în cele rurale, apropiate de<br />
oraşe (Giurgiu şi Bucureşti) Maslul se săvârşeşte mai des decât în cele mai<br />
izolate, cu o frecvenţă ce variază de la o dată pe săptămână (cazul parohiilor<br />
din oraş), până la o dată pe lună. Un caz aparte îl reprezintă parohiile<br />
foarte apropiate unele de celelalte, unde preoţii şi credincioşii se cunosc<br />
foarte bine şi unde, Maslul se săvârşeşte prin rotaţie, de la o biserică la alta.<br />
Numărul acestor parohii este însă redus în raport cu cele care săvârşesc<br />
Maslul doar ocazional. Acestei ocazii sunt determinate fie de perioada<br />
liturgică (posturile), fie de solicitare expresă a unor persoane sau familii.<br />
În primul caz (perioadele de post) procentajul săvârşirii Sfântului Maslu<br />
este următorul:<br />
Postul Mare:<br />
- 90% dintre parohii săvârşesc cel puţin o dată taina Sfântului Maslu;<br />
- 40% dintre parohii săvârşesc Maslul în ultimele trei săptămâni de<br />
post;<br />
- 20% dintre parohii săvârşesc Maslul în fiecare săptămână a Postului<br />
Mare;<br />
Postul Crăciunului:<br />
- 70% dintre parohii nu săvârşesc Sfântul Maslu decât ocazional, la cererea<br />
credincioşilor;<br />
- 30% săvârşesc Maslul cel puţin o dată în perioada acestui post;<br />
Postul Adormirii Maicii Domnului:<br />
- 50% dintre parohii săvârşesc Sfântul Maslu cel puţin o dată în această<br />
perioadă;<br />
- 50% dintre parohii nu săvârşesc Sfântul Maslu, înlocuindu-l de regulă<br />
cu slujba Acatistului;<br />
Postul Sfinţilor Apostoli Petru şi Pavel:<br />
- 20% dintre parohii săvârşesc Sfântul Maslu;<br />
339
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
80% nu săvârşesc Sfântul Maslu, săvârşind fie slujba Acatistului, fie<br />
nicio altă slujbă<br />
Aceste procente sunt date, în urma analizei atât a parohiilor din mediul<br />
urban, cât şi din cel rural. Diferenţiat însă, situaţia se prezintă cu totul altfel:<br />
în mediul urban Taina Sfântului Maslu se săvârşeşte cu regularitate pe<br />
tot parcursul anului bisericesc, în zonele urbane în procent de peste 90%,<br />
în timp ce în mediul rural procentul scade simţitor, aproximativ 15 – 20%<br />
dintre parohii săvârşind această Sfântă Taină în afara contextelor speciale.<br />
Discrepanţa mare între mediul urban şi cel rural este determinată de<br />
mai multe cauze. Principala cauză o reprezintă percepţia diferită a credincioşilor<br />
şi chiar a preoţilor asupra acestei Taine. În timp ce mediul urban,<br />
pe fondul unei mai bune informări şi catehizări a credincioşilor, înţelege<br />
Taina Sfântului Maslu în primul rând ca pe un remediu haric împotriva<br />
bolii şi a suferinţei, sub toate formele ei, spaţiul rural rămâne încă ancorat<br />
în pseudo-tradiţii care parazitează practic adevăratul scop şi rânduiala<br />
corectă a Tainei Maslului. Fără îndoială, există şi excepţii, însă acestea<br />
sunt foarte puţine. Nu intenţionez să supralicitez eficienţa pastoraţiei din<br />
mediul urban, însă, se cuvine să fim practici şi realişti: pentru o misiune<br />
eficientă a Bisericii este nevoie în primul rând de o lucrare catehetică permanentă,<br />
fundamentată pe izvoarele liturgice şi patristice ale Bisericii. Pe<br />
lângă aceste eforturi de catehizare, este absolut necesară o permanentă<br />
racordare a preoţilor slujitori la realităţile sociale şi o implicare activă în<br />
problemele comunităţii. Simplu spus, societatea actuală nu ne mai permite<br />
să fim doar preoţi de duminică, ci să fim permanent implicaţi în viaţa<br />
comunităţii. Fără această implicare vom pierde teren încetul cu încetul, în<br />
faţa opţiunilor laice atât de atractive şi mai puţin complicate în raport cu<br />
viaţa Bisericii.<br />
Participanţii la slujba Sfântului Maslu<br />
O altă problemă cu care se confruntă preoţii la săvârşirea Tainei Sfântului<br />
Maslu şi nu numai este aceea a frecvenţei credincioşilor şi a gradului<br />
de implicare al acestora. Trebuie să acceptăm faptul că 80% dintre cei ce<br />
participă la sfintele slujbe sunt persoane trecute de vârsta a II-a (peste 45<br />
– 50). Restul de 20 % îl reprezintă copiii şi adolescenţii (care de regulă îşi<br />
însoţesc bunicii şi uneori părinţii la Biserică) în proporţie de 15% şi doar<br />
5% îl constituie persoanele cu vârsta cuprinsă între 30 şi 45 de ani.<br />
340
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
În cazul concret al Sfântului Maslu, aceste date se schimbă într-o foarte<br />
mică măsură. Creşte procentul prezenţei persoanelor cu vârsta între 30<br />
şi 45 de ani, însă pe un fond pur conjunctural. Majoritatea persoanelor de<br />
această vârstă participă la această Sfântă Taină din cauza problemelor de<br />
sănătate cu care se confruntă ei, sau familiile lor, însă fără a avea o legătură<br />
solidă şi constantă cu viaţa şi tainele Bisericii. Cei mai mulţi dintre participanţii<br />
la Sfântul Maslu re rezumă doar la acest act, însă ignoră sau chiar<br />
refuză importanţa spovedaniei sau împărtăşaniei.<br />
Prin urmare, există o dublă sincopă, una a vârstei celor ce participă la<br />
Taina Sfântului Maslu şi alta a ignorării faptului că viaţa Bisericii este un<br />
tot unitar, în care fiecare element se află într-o relaţie de complementaritate<br />
cu toate celelalte. Nu avem o continuitate în formarea duhovnicească<br />
a generaţiilor, între vârsta a treia şi generaţia tânără existând discrepanţe<br />
şi distanţe greu de depăşit, în timp ce vârsta medie actuală manifestă o indiferenţă<br />
acută faţă de Biserică şi activitatea acesteia.<br />
Problema frecvenţei săvârşirii Tainei Sfântului Maslu<br />
Deşi în aparenţă frecvenţa săvârşirii acestei Sfinte Taine nu este o problemă,<br />
ea suscită o seamă de dificultăţi pe care în primă fază le putem foarte<br />
greu anticipa. Premiza de la care suntem nevoiţi să pornim este aceea<br />
că majoritatea celor ce participă la această Sfântă Taină nu au decât într-o<br />
foarte mică măsură idee despre complexitatea şi rostul ritualului, despre<br />
conţinutul rugăciunilor şi al lecturilor biblice. La acestea, se adaugă tentaţia<br />
de a vedea în actul liturgic al ungerii mai degrabă un act magic, decât<br />
unul haric, spiritual.<br />
Ţinând cont de această premisă, se pune în mod firesc întrebarea: cât<br />
de des putem săvârşi Taina Sfântului Maslu? Textul scripturistic din Iacob<br />
7, 13 - 16 condiţionează săvârşirea tainei de existenţa bolii: Dacă este cineva<br />
între voi bolnav… . Mărturiile patristice pe care le avem indică acelaşi<br />
lucru. Cu toate acestea, de-a lungul timpului practica Bisericii a inclus,<br />
alături de Maslul pentru cei bolnavii şi aşa numitul Maslu de obşte, fără ca<br />
între acestea două să apară diferenţe tipiconale. Maslul de obşte a început<br />
să se săvârşească cu regularitate în mănăstirile ortodoxe, de aici practica<br />
fiind preluată de multe parohii. Lipsa pregătirii credincioşilor a dus însă<br />
la desconsiderarea acestei Taine, intrând astfel într-un spaţiu al automatismelor<br />
şi al rutinei. La ora actuală, părerea liturgiştilor este împărţită,<br />
341
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
mulţi considerând că este de preferat o săvârşire bine motivată a Tainei,<br />
decât una regulată, care ar duce la scăderea importanţei acesteia pentru<br />
credincioşi2 .<br />
Acolo unde se constată astfel de involuţii, o posibilă soluţie o reprezintă<br />
alternarea săvârşirii Tainei Sfântului Maslu cu alte slujbe, precum cele ale<br />
Acatistului sau Paraclisului sau, pur şi simplu, limitarea ei la un interval<br />
bine stabilit, în conformitate cu solicitările credincioşilor.<br />
Timpul săvârşirii<br />
În mod ideal, Sfântul Maslu ar trebui unit cu Taina Spovedaniei şi cu<br />
cea a Cuminecării, deci cu Sfânta Liturghie. Multe dintre parohiile noastre<br />
respectă această legătură, preferând vinerea ca zi de săvârşire, îndată după<br />
Sfânta Liturghie. În acest caz apare următoarea problemă: la slujbă nu pot<br />
participa decât pensionarii şi cei care, din diferite motive, nu merg la serviciu.<br />
Tocmai categoria cea mai puţin apropiată de Biserică, cea a adulţilor<br />
între 30 şi 45 de ani se află în imposibilitatea de a participa la Sfintele<br />
Taine.<br />
Ţinând cont de acest aspect, mulţi preoţi au decis să săvârşească Sfântul<br />
Maslu la ceasul vecerniei, de regulă în jurul orelor 16 – 17, tocmai pentru<br />
a da posibilitatea şi celor ce se întorc de la serviciu să participe la slujbă.<br />
Ambele practici se pot justifica sub toate aspectele. Desigur, ar fi de<br />
preferat ca Maslul să urmeze Euharistiei, însă acolo unde numărul credincioşilor<br />
se reduce, sunt necesare schimbări care să îi readucă la Biserică.<br />
Însoţit de un cuvânt de învăţătură consistent, Sfântul Maslu săvârşit seara<br />
poate avea efecte vizibile în plan pastoral. Nu trebuie să scăpăm din vedere<br />
nici faptul că slujbele de seară creează o anumită emulaţie în rândul credincioşilor<br />
şi chiar al preoţilor, condiţie absolut necesară pentru menţinerea<br />
comunităţii credincioşilor.<br />
Problema tradiţiilor şi pseudo-tradiţiilor<br />
Nu există Sfântă Taină a Bisericii care să nu fie însoţită într-o formă<br />
sau alta de o seamă de tradiţii sau pseudo-tradiţii, generate fie de practica<br />
Bisericii, fie de mentalităţile populare. Cea mai cunoscută este fără îndoială<br />
cea a deschiderii Evangheliei. Îndrumările Molitfelnicului sunt clare:<br />
Evanghelia este dată spre sărutare bolnavului, este apoi deschisă de către<br />
342
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
preot şi este aşezată cu textul în jos, peste capul celui (celor) pentru care se<br />
săvârşeşte Maslul. Obiceiul deschiderii de către credincioşi nu este justificat<br />
şi deschide calea unei interpretări magice a acestui act3 .<br />
Deşi tentantă, o astfel de practică nu trebui încurajată. Preotul, asemenea<br />
doctorului, trebuie să fie permanent conştient de faptul că el tratează<br />
şi doar Dumnezeu vindecă. De asemenea, trebuie explicat credincioşilor<br />
că acest gest simbolizează revărsarea harului divin mântuitor asupra celor<br />
bolnavi şi nu un prilej de aflare a viitorului sau a altor posibile întorsăturii<br />
ale vieţii. Le fel de greşită este şi practica citirii textului celei de-a VIII-a<br />
evanghelii, cea unde s-a deschis cartea. Respectivul pasaj nu poate nici ghici<br />
viitorul, nici oferii indicii preţioase despre ce va fi să fie4 .<br />
Pe de altă parte, există şi tradiţii care pot fi bine şi eficient integrate în<br />
viaţa Bisericii. Astfel, prinoasele ce se aduc spre binecuvântare la Sfântul<br />
Maslu, însemnarea cu untdelemn sfinţit a hainelor celor bolnavi, împărţirea<br />
beţişoarelor înmuiate în untdelemnul sfinţit credincioşilor, toate acestea<br />
pot găsi o justificare şi, bine gestionate, pot facilita o mai mare apropiere<br />
a credincioşilor unii faţă de ceilalţi şi, împreună, faţă de Biserică şi<br />
slujitorii săi.<br />
Soluţia dialogului<br />
Fără îndoială, ar fi multe alte aspecte pe care le-am putea prezenta.<br />
Dincolo de identificarea acestor probleme, se cuvine să privim cu foarte<br />
mult realism activitatea pastoral-misionară a Bisericii. Situaţia prin care<br />
trece societatea românească actuală nu permite nici desfăşurarea unei misiuni<br />
de suprafaţă, fără fundamente solide, nici neimplicarea prudentă,<br />
dar nici atitudinile retrograde puse sub semnul atât de instabil al respectării<br />
rigide, lipsite de perspectivă eclezială a tradiţiei canonico-liturgice ortodoxe.<br />
Este nevoie de o atitudine de echilibru, fără compromisuri în raport<br />
cu învăţătura Bisericii, dar cu deschidere către nevoile credincioşilor. Este<br />
nevoie, de asemenea, de dialog eficient al preoţilor între ei, şi al preoţilor<br />
cu credincioşii. Săvârşirea Tainei Sfântului Maslu oferă un bun prilej de<br />
dialog şi acest prilej trebuie fructificat.<br />
343
Note<br />
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
1 Comunicare susţinută în cadrul Conferinţei preoţeşti tematice din Protopopiatul Giurgiu.<br />
2 O bună prezentare a acestor probleme legate de Taina Sfântului Maslu vezi la Pr. Prof. Dr.<br />
Nicolae D. Necula, Tradiţie şi înnoire în slujirea liturgică, vol. I, Ed. Episcopiei Dunării<br />
de Jos, Galaţi, 1996, pp. 239 – 246. Trebuie, de asemenea, menţionate intervenţiile şi<br />
răspunsurile prof. Ioannis Foundoulis, cuprinse în Dialoguri liturgice, vol. I – V, trad.<br />
Sabin Preda, Ed. Bizantină, Bucureşti, 2008 - 2011, în special indexul tematic din vol. V,<br />
p. 398.<br />
3 Toate ediţiile româneşti ale Molitfelnicului, începând cu ediţia Mitropolitului Dosoftei, Iaşi,<br />
1681, până la ediţia cea mai recentă (Bucureşti, 2006), conţin aceste precizări tipiconale.<br />
4 Practica citirii celei de-a VIII-a Evanghelii se întâlneşte de regulă în Ardeal, însă ea a fost<br />
împrumutată „cu succes” şi în Sudul ţării.<br />
344
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Câteva consideraţii asupra raportului<br />
dintre teologie şi ştiinţă în concepţia<br />
Sfântului Maxim Mărturisitorul<br />
Pr. Prof. Dr. Răzvan Lucian Petcu<br />
Potrivit aprecierilor teologice Sfântul Maxim Mărturisitorul<br />
(580-662) a fost ,,unul dintre cei mai mari teologi şi, în acelaşi<br />
timp, un martir al dreptei învăţături despre Hristos”1, un ,,scriitor<br />
de mare anvergură cu o gândire profundă, adesea greu de descifrat”2<br />
şi un ,,autor polivalent”3 care a ridicat teologia la rangul ,,unei ştiinţe universale”4<br />
reuşind ,,o simbioză a valorilor platonice şi aristotelice într-o viziune<br />
nouă”5 dominată de Întruparea Domnului şi arătând că omul ,,în urcuşul<br />
său spre Creator rămâne în deplină armonie cu lumea, cu ansamblul<br />
Universului”6. De asemenea, la acest sfânt teolog ,,există o solidaritate a<br />
creaţiei în procesul ei de îndumnezeire, ceea ce a dat aspectul arhicunoscut<br />
de teologie cosmică gândirii ilustrului Părinte Maxim Mărturisitorul”7.<br />
Însuşindu-ne caracterizările de mai sus şi angajându-ne în studiul scrierilor<br />
maximiene, descoperim cu uşurinţă că este destul de greu a analiza<br />
şi a descifra opera Sfântului Maxim Mărturisitorul, atât în ceea ce priveşte<br />
cunoaşterea în general, cât şi sub aspectul vreunei specificităţi cognitive<br />
oarecare, preocupările Sfântului Maxim transgresând frontierele domeniilor<br />
cunoaşterii umane şi generând o operă impresionantă prin implicările<br />
de anvergură în domeniile filozofiei şi teologiei, dar şi prin adâncimea şi<br />
complexitatea semnificaţiilor textelor. Tocmai în acest sens, unul dintre<br />
cei preocupaţi de viaţa şi opera Sfântului Maxim Mărturisitorul, anume<br />
Hans Urs von Balthasar, ne arată, pe de o parte, că „viziunea lumii pe care<br />
ne-a lăsat-o în scrierile sale Sfântul Maxim Mărturisitorul este mai mult<br />
decât într-o privinţă culmea şi încheierea matură a gândirii eline, a celei<br />
345
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
teologice şi mistice ca şi a celei filozofice”8, iar pe de altă parte, ne dezvăluie<br />
că în gândirea maximiană există patru teme sau motive orchestrate<br />
simfonic9: viziunea cosmică şi liturgică (a universului dionisian), metafizica<br />
(aristotelică), spiritualitatea ascetică monahală (de inspiraţie evagriană)<br />
şi formula dogmatică de la Calcedon. Subliniind conlucrarea simfonică<br />
a acestor patru teme, teologul elveţian mai atrage atenţia şi asupra erorii<br />
de absolutizare şi evidenţiere unilaterală doar a uneia dintre ele, reliefând<br />
încă o dată complexitatea şi interdisciplinaritatea gândirii Sfântului Maxim<br />
Mărturisitorul. Aşadar, acest bun cunoscător al vieţii şi operei maximiene<br />
ne descoperă că în gândirea sfântului se întâlnesc (la superlativ)<br />
preocupări în toate domeniile cunoaşterii vremurilor sale, ceea ce ne îndreptăţeşte<br />
să apreciem că Sfântul Maxim poate fi considerat şi un savant<br />
al timpurilor sale cu formulări ce pot fi considerate chiar „proorocii” sau<br />
predicţii ştiinţifice.<br />
Conform unor criterii de ordin patrologic scrierile Sf. Maxim Mărturisitorul<br />
se împart10 în: lucrări cu caracter exegetic (dintre care amintim<br />
Despre diferite chestiuni şi nedumeriri din Sfânta Scriptură către Talasie<br />
şi Scolii la operele Sfântului Dionisie Areopagitul), lucrări cu caracter<br />
ascetico-moral (cum ar fi Cuvânt ascetic, Cele 400 de capete pentru dragoste,<br />
Capetele gnostice, Mistagogia şi Tâlcuire la Tatăl nostru) şi lucrări<br />
dogmatice (câteva dintre acestea fiind Despre cele două firi ale lui Iisus<br />
Hristos, Despre cele două voinţe ale Unui singur Hristos Dumnezeul nostru<br />
şi Despre lucrări şi voinţe).<br />
Între lucrările Sfântului Maxim, un loc important îl ocupă Ambigua,<br />
carte scrisă în două11 etape distincte şi care constituie cea de “a doua mare<br />
scriere duhovnicească cu substrat teologic”12, iar o analiză gnoseologică a<br />
acestei scrieri trebuie să ţină seama şi de faptul că practic întregul conţinut<br />
al scrierii este pătruns de preţiosul “filon” al preocupării pentru cunoaşterea<br />
şi propovăduirea duhovnicească. Aşadar, Ambigua este o lucrare destul<br />
de complexă şi de aceea demersul de faţă (care se va folosi în mare măsură<br />
de conţinutul acestei lucrări) are doar dimensiunea unui mic studiu<br />
care, ţinând cont de capacitatea de excepţie a Sfântului Maxim de a se remarca<br />
nu numai prin discursul teologic de excepţie, dar şi prin interesante<br />
construcţii filozofic-metafizice, îşi propune să evidenţieze opiniile autorului<br />
referitoare la existenţa unei legături strânse între teologie şi ştiinţă, marele<br />
teolog elaborând deseori şi observaţii de o mare acurateţe ştiinţifică,<br />
346
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
calităţi ce-l pot înscrie (aşa cum am mai menţionat), chiar în categoria “oamenilor<br />
de ştiinţă” ai vremii.<br />
Consideraţii referitoare la simfonia raportului dintre<br />
teologie şi ştiinţă<br />
Aşa cum se menţionează şi în subtitlul de faţă, în acest subcapitol vom<br />
încerca să subliniem susţinerea pe care Sfântul Maxim o acordă simfoniei<br />
mesajelor teologic şi ştiinţific, prin punerea în acord a mesajului cunoaşterii<br />
naturale cu cel al cunoaşterii supranaturale.<br />
Aşa cum este firesc, mai întâi de toate, este nevoie de o argumentare a<br />
posibilităţii relaţiei simfonice dintre cele două domenii ale cunoaşterii şi<br />
Sf. Maxim arată că raţiunile divine ale făpturilor au o tendinţă „naturală<br />
a lor de a se ridica din căderea de după creaţie şi de a se perfecţiona, de a<br />
perfecţiona existenţa lor în trupuri, potrivit cu modelele lor preexistente<br />
în Logos şi de a se aduna prin iubire în Dumnezeu”13. În afara sentimentului<br />
iubirii, atât de necesar unirii cu Dumnezeu, autorul mai face referire<br />
şi la tendinţa naturală a raţiunilor divine de a apropia făpturile de modelele<br />
preexistente în Raţiunea supremă, tendinţă ce este proprie şi efortului<br />
ştiinţific care apropie creaţia de Dumnezeu (dovadă noua fizică), progresul<br />
ştiinţific punând mai bine în evidenţă „fenomenul” de descoperire a<br />
raţiunilor divine din spatele fenomenologiei naturale. Aşadar, premisele<br />
apropierii de Raţiunea supremă sunt tocmai raţiunile divine ale făpturilor<br />
create preexistente acestora, în baza cărora făpturile cunosc pe Dumnezeu<br />
şi această cunoaştere naturală (ştiinţifică) are şansele unirii cu Dumnezeu.<br />
Un alt argument adus de Sf. Maxim Mărturisitorul în sprijinul colaborării<br />
dintre ştiinţă şi teologie este acela că “lucrarea naturală”, “cea mai<br />
proprie şi cea mai dintâi caracteristică a unei naturi”, este “mişcarea ce dă<br />
forma specifică naturii”14. Dacă până acum ne-am obişnuit să înţelegem<br />
că o lucrare naturală este cea îndreptată asupra naturii, iată, că Sfântul<br />
Maxim ne uimeşte din nou spunându-ne că, aşa cum cunoaşterea este o<br />
latură a lucrării naturale a omului, aşa şi cunoaşterea dă “formă” naturii<br />
umane, atribuindu-i un efect fiinţial, ontologic, <strong>format</strong>iv. Este tocmai concepţia<br />
ce a început a fi vehiculată în mediile ştiinţifice în urma descoperirii<br />
relaţiilor de nedeterminare ale lui Heisenberg, relaţii care au modificat viziunea<br />
clasică asupra cercetării şi observaţiei, lumea nemai fiind un simplu<br />
obiect fără de răspuns la cunoaşterea efectuată de către om, ci manifestând<br />
o reacţie diferită în funcţie de opţiunea cercetătorului.<br />
347
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Tot un argument în favoarea simfoniei celor două căi de cunoaştere<br />
este adus de Sfântul Maxim atunci când spune că suntem “parte” a lui<br />
Dumnezeu pentru că raţiunile noastre preexistă în Dumnezeu15. Desigur<br />
că afirmaţia nu trebuie înţeleasă din perspectivă ontologică sau eshatologică,<br />
ci trebuie analizată prin prisma calităţii noastre de fiinţe create după<br />
proiecte divine preexistente apariţiei noastre, raţiunile preexistente nouă<br />
cuprinzând şi descoperirile ştiinţifice pe care le facem ca revelaţii divine<br />
prin care Dumnezeu lucrează.<br />
De asemenea, în argumentarea caracterului simfonic mai sus prezentat<br />
vine şi un alt aspect epistemologic, care deşi este oarecum inedit, este<br />
demn de luat în consideraţie. Acesta se referă la extinderea principiului<br />
antinomic, prin preluarea lui din dogma hristologică şi transmiterea la nivelul<br />
cunoaşterii filozofice şi chiar ştiinţifice, aspect pe care ni-l descoperă<br />
şi teologul danez Lars Thunberg când spune: „combinaţia hristologică<br />
între o unitate inseparabilă şi o identitate păstrată este, în viziunea lui<br />
Maxim, în mod egal caracteristică atât pentru relaţia între Dumnezeu şi<br />
creaţie cât şi între diferitele entităţi ale creaţiei în relaţia lor reciprocă”16.<br />
Este cunoscut că în teologie, disciplina care studiază „relaţia între Dumnezeu<br />
şi creaţie”, principiul antinomic este fundamental, caracterizând şi<br />
exprimarea teologică a Sinodului IV Ecumenic referitor la teandria firilor<br />
dumnezeiască şi omenească în Persoana Mântuitorului „cunoscut în două<br />
firi (ἐν δύο φύσεσιν), în chip neamestecat şi neschimbat (ἀσυγχύτως καὶ<br />
ἀτρέπτως) şi neîmpărţit şi nedespărţit (ἀδιαιρέτως και ἀχώριστως)”17. Însă<br />
acest mod teandric de coexistenţă a celor două entităţi (a firilor) ce-şi păstrează<br />
identitatea într-o unitate inseparabilă este, aşa cum consideră Lars<br />
Thunberg, o caracteristică pe care Sfântul Maxim o extinde asupra întregii<br />
gnoseologii, descoperindu-ne cum trăsături importante ale cunoaşterii revelate<br />
de către Dumnezeu sunt „imprimate” cunoaşterii naturale a creaţiei<br />
lui Dumnezeu.<br />
Dacă trecem acum la o analiză a domeniului ştiinţific, vom regăsi principiul<br />
antinomic în diferite formulări ce descriu realitatea naturală: dualismul<br />
corpuscul-undă (ce consideră lumina ca fiind în acelaşi timp undă şi<br />
fascicul de particule numite fotoni, dar şi particula ca având o undă asociată),<br />
dualismul substanţă-energie (orice corp are substanţă, dar este şi energie,<br />
conform relaţiei dintre masă şi energie a lui Einstein), omul ca entitate<br />
psiho-somatică şi altele. Aşadar, antinomia despre unitatea inseparabilă a<br />
348
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
două entităţi ce-şi păstrează esenţele nealterate, este un fel de axiomă sau<br />
postulat ce întemeiază gnoseologia ştiinţifică şi nu numai.<br />
Un alt aspect interesant, referitor la raportul de simfonie existent între<br />
ştiinţă şi credinţă (pe care sfântul ni-l destăinuie) este cel legat de cele două<br />
cunoaşteri despre Dumnezeu, anume ,,prin graiul Scripturii ca Cuvânt, iar<br />
prin creaţiune ca Ziditor şi Meşter”18. Astfel, ne spune că ,,cel ce vrea să<br />
călătorească drept şi fără greşeală către Dumnezeu are nevoie în chip necesar<br />
de amândouă, de cunoştinţa Scripturii în duh, ca cel ce doreşte să<br />
devină iubitor desăvârşit al desăvârşitei înţelepciuni, să poată dovedi că<br />
amândouă legile, cea naturală şi cea scrisă, sunt de cinste egală şi învaţă<br />
aceleaşi lucruri şi nici una nu are mai mult sau mai puţin decât cealaltă”19.<br />
Iată, găsim aici o încurajare în ce priveşte simfonia teologico-ştiinţifică, o<br />
încurajare în a cunoaşte pe Dumnezeu pe cale pur teologică, dar şi în a-L<br />
cunoaşte pe calea contemplaţiei lucrurilor create, ambele căi fiind de egală<br />
cinste. Să nu ne mai fie teamă, aşadar, de descoperirile autentice (de bun<br />
simţ şi de bună credinţă) ale ştiinţei, căci în ele şi prin ele este descoperit<br />
Dumnezeu Cel ascuns (descoperit de ochii celui credincios şi ascuns ,,orbului”<br />
necredincios). Şi referitor tot la cele două căi de cunoaştere, ni se<br />
spune că cele două căi sunt ,,una în esenţă cu cealaltă”, cea scrisă e potentă<br />
în cea naturală, iar cea naturală e actualizată ca virtute în cea scrisă. Iar<br />
toate acestea sunt posibile pentru că obiectele materiale (sau “chipurile şi<br />
figurile văzute”) sunt veşmintele raţiunilor după care au fost făcute, iar raţiunile<br />
lor sunt “trupuri” înveşmântate de corpurile materiale care se văd.<br />
Şi parcă pentru a fi şi mai clar în atitudinea sa de susţinător al colaborării<br />
dintre credinţă şi cunoaşterea naturală, Sfântul Maxim merge până<br />
acolo încât uneşte domeniile cunoaşterii (ştiinţifice, filozofice şi teologice)<br />
spunând „creaţiunea, constând din cer, pământ şi cele din mijloc, este prin<br />
raţiunea ei învăţătoarea filozofiei morale, naturale şi teologice”20.<br />
Subliniind valoarea revelaţiei naturale în efortul de cunoaştere al lui<br />
Dumnezeu, Sf. Maxim ne îndeamnă să analizăm însuşirile lumii create,<br />
acestea21 ducând la descoperirea lui Dumnezeu prin contemplare naturală.<br />
Astfel, buna întocmire, proporţia şi folosul fiecărei părţi a universului<br />
deduc înţelepciunea, purtarea de grijă şi raţionalitatea cu care au fost create.<br />
Desăvârşirea celor create, căci „nu e cu putinţă să fie în alt chip bune,<br />
decât aşa cum sunt, neavând trebuinţă de adaos sau de micşorare spre a fi<br />
în alt chip bune”, Îl descoperă iarăşi pe Dumnezeu. Persistenţa, ordinea,<br />
rânduiala „după care stau toate în specia lor neamestecate şi libere de orice<br />
349
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
confuzie” arată stabilitatea legilor şi claritatea lor ce-L vădesc din nou pe<br />
Domnul Dumnezeu.<br />
Cu multă îndrăzneală, Sfântul Maxim Mărturisitorul se implică şi în<br />
metodologia studiului ştiinţific învăţând că în cercetarea naturală este nevoie<br />
de puterea dumnezeiască, pentru că „încercând să cercetăm raţiunile<br />
acestora sau a vreuneia din acestea, rămânem cu desăvârşire neputincioşi<br />
şi muţi în explicare, neavând pe ce să ne rezemăm cu siguranţă mintea, afară<br />
de puterea dumnezeiască”22. De fapt, sfântul subliniază faptul că singura<br />
fundamentare şi argumentare a mecanismelor naturale este puterea<br />
divină (pronia divină). În acest fel, amintindu-ne că harul lui Dumnezeu<br />
este în acelaşi timp şi puterea Lui, înţelegem că implicarea puterii divine în<br />
cunoaşterea ştiinţifică se face şi prin fenomenul inspiraţiei supranaturale,<br />
fiind cunoscut faptul că şi în descoperirile fenomenelor naturale şi a mecanismelor<br />
acestora, cercetătorul are în primul rând nevoie de inspiraţie.<br />
Este ceea ce recunosc şi cei implicaţi în epistemologia ştiinţifică, cum este<br />
cazul lui Thomas Kuhn care, sugerând că inspiraţia descoperirii are un caracter<br />
revelat, spunea că „orice nouă interpretare a naturii, fie o descoperire<br />
sau o teorie, apare mai întâi în mintea unuia sau câtorva indivizi”23.<br />
Rămânând în cadrul raportului simfonic mai sus prezentat, Sfântul<br />
Maxim ne mai descoperă că pe traseul cunoaşterii revelaţiei naturale există<br />
două sensuri de parcurs, căci în afară de sensul descoperirii şi cunoaşterii<br />
lui Dumnezeu prin cercetarea făpturilor create, există şi sensul ce pleacă<br />
de la Dumnezeu spre oameni, în sensul că omul credincios şi ascultător de<br />
Dumnezeu (fiind în legătură cu Acesta) înţelege mai bine raţiunile lucrurilor<br />
şi funcţionarea lor naturală. Adică, dacă savantul cercetând lumea Îl<br />
poate descoperi pe Dumnezeu, acelaşi savant cunoscându-L pe Dumnezeu<br />
poate descifra mai bine tainele materiei. Este tocmai ce arată Sfântul Maxim<br />
când spune că raţiunea îndumnezeită înnobilează simţirea care “cunoscând<br />
chipurile diferitelor puteri şi lucruri din univers” vesteşte sufletului<br />
“raţiunile din lucruri”24.<br />
Intens preocupat de valoarea cunoaşterii lui Dumnezeu Sfântul Maxim<br />
mai arată că efortul cunoaşterii nu se desfăşoară numai la nivelul intelectului,<br />
ci şi la cel al sentimentului şi voinţei, exprimându-şi această idee în<br />
următorul text: „între raţiunea creată – care tinde prin dreapta judecată,<br />
prin cunoaştere, dar şi prin voinţa personală, spre Raţiunea supremă datorită<br />
unei dorinţe interioare, sau spre o conformitate, spre o legătură tot<br />
mai intimă cu aceea, întrucât şi aceea exercită o atracţie asupra raţiunii<br />
350
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
voluntare create – şi Raţiunea supremă există o afinitate sau o iubire personală<br />
reciprocă”25. Descoperim, aşadar, că prin cunoaştere şi voinţă raţiunea<br />
creată tinde spre Raţiunea supremă, şi cum cunoaşterea ştiinţifică<br />
face parte din arsenalul raţiunii create, şi aceasta poate contribui la această<br />
apropiere. Dacă Raţiunea supremă atrage raţiunea creată spre ea, şi raţiunea<br />
creată (prin efort de cunoaştere şi voinţă) se apropie şi descoperă<br />
Raţiunea supremă, Aceasta luminând raţiunea creată de care Se doreşte a<br />
fi descoperită. Numai o gnoseologie de calitate poate făptui cele afirmate,<br />
căci apropierea înseamnă şi dobândirea virtuţilor printre care se află şi iubirea<br />
pe care Sfântul Maxim o uneşte strâns cu raţiunea.<br />
Mijloacele folosite în cadrul celor două tipuri de cunoaştere<br />
Cu cele afirmate mai înainte pătrundem astfel, într-o tematică de nuanţă<br />
cumva diferită, anume cea referitoare la categoria mijloacelor folosite<br />
în vederea unirii raţiunii create cu Raţiunea supremă. Aşa cum era firesc,<br />
Sfântul Maxim introduce mai întâi credinţa în instrumentarul acestor<br />
mijloace, virtute care “prin puterea doveditoare a minunilor face pe omul<br />
cu adevărat credincios mijlocitor al apei cunoscătoare ... potolind ... setea<br />
cunoştinţei”26. Se observă cu uşurinţă rolul fundamental al credinţei în<br />
cunoaştere, căci omul credincios devine “izvor” de cunoaştere şi “albie”<br />
a curgerii cunoaşterii, şi tot credinţa potoleşte setea de cunoaştere, nu în<br />
sensul finit, ci în sensul descoperirii căii de cunoaştere, a lui Hristos Care<br />
este “Calea, Adevărul şi Viaţa”27. Deşi în teologie cunoaşterea este nedeplină28,<br />
ea necesită o adâncire, cunoaşterea nesfârşită a lui Dumnezeu fiind<br />
însoţită şi de har – apa cea vie din care de va bea cineva “nu va mai înseta<br />
în veac” şi „ se va face în el izvor de apă curgătoare spre viaţă veşnică”29.<br />
Dar caracterul nedeplin al cunoaşterii se întâlneşte nu numai în teologie<br />
(unde Dumnezeu este Cel pe care trebuie să-L cunoaştem), ci şi în ştiinţă<br />
(unde obiectul de cunoaştere – materia – presupune apariţia de noi şi noi<br />
teorii) potolirea “setei cunoştinţei” de care vorbeşte Sfântul Maxim semnificând<br />
satisfacţia descoperirii făcute ca rezultat al efortului de cercetare.<br />
Credinţa este o condiţie a cunoaşterii pentru că, dacă există ceva (al lumii<br />
sau în lume) care uneşte cu transcendenţa, aceea este credinţa, căci necunoaşterea<br />
araţionalului sau a supraraţionalului presupune credinţă30, Fiinţa<br />
divină fiind „accesibilă” numai prin credinţă. În mod similar aşa stau<br />
lucrurile şi în cunoaşterea naturală, unde infinitatea necunoscutului fenomenologic<br />
(domeniul spre a cărui cunoaştere tânjeşte ştiinţa) presupune o<br />
credinţă, dar şi o nădejde şi de asemenea necesită şi o inspiraţie. Revenind<br />
351
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
în spaţiul teologiei, sfântul ne mai spune că Dumnezeu este „cunoscut numai<br />
prin credinţă şi aceasta din făpturile Lui; este cunoscut numai că este,<br />
nu ce este”31. Aşadar, credinţa este o cale de cunoaştere sau un mod de a<br />
cunoaşte, şi de aceea şi cunoaşterea ştiinţifică este dublată de o credinţă<br />
(credinţa în stabilitatea legilor folosite în actul de cunoaştere, credinţa în<br />
funcţionabilitatea aparatului matematic, a operaţiunilor logicii e.t.c.).<br />
Un alt mijloc, util activităţii de cunoaştere pe care Sfântul Maxim Mărturisitorul<br />
îl promovează, este făptuirea, virtute pe care o descoperim în<br />
următorul text din Ambigua: “frumuseţea înţelepciunii este cunoştinţa activă<br />
sau activitatea înţeleaptă, amândouă având ca temei raţiunea dumnezeieştii<br />
Providenţe şi Judecăţi care se împlineşte prin ele”32. În cele afirmate<br />
vedem că autorul sfânt leagă cunoaşterea şi activitatea de cunoaştere<br />
de împlinirea poruncilor, evidenţiind importanţa făptuirii, a “activităţii înţelepte”<br />
şi atitudinea aceasta este izvorâtă şi din ataşamentul său faţă de<br />
mistică. Tot aici Sfântul Maxim dă o definiţie a înţelepciunii ca fiind unirea<br />
minţii cu raţiunea prin duh, raţiune care în felul acesta devine conformă cu<br />
Raţiunea dumnezeiască33. La Sfântul Maxim Mărturisitorul a raţiona înseamnă<br />
a gândi şi a cugeta numai în spiritul celor duhovniceşti, şi aceasta<br />
se poate îndeplini numai prin „lepădarea vieţii celei după fire”, ajungând<br />
la „însăşi fiinţa sufletului”34. Iată, cum sfântul ne descoperă adevărata înţelepciune<br />
care se află numai în trăirea creştină. De asemenea, trebuie să<br />
mai observăm că sfântul autor, prin înţeleptele-i cuvinte, ne plimbă în mod<br />
plăcut sufletului prin toate cele trei tărâmuri menţionate mai înainte (filozofia,<br />
teologia şi mistica) şi poate de aceea Sfântul Maxim se roagă să<br />
„înţeleagă lucrurile în chip cucernic” şi să le „spună în mod cuviincios”,<br />
dezvăluindu-ne un criteriu gnoseologic duhovnicesc, atât sub aspectul cunoaşterii,<br />
cât şi sub cel al predării cunoştinţelor dobândite. Această „înţelegere<br />
a lucrurilor în chip cucernic” este cumva explicată, dar şi adâncită,<br />
în exprimarea despre „capacitatea de cunoaştere împodobită cu vederile<br />
dumnezeieşti ale dogmelor tainice şi negrăite”35. Dacă, în primul rând,<br />
înţelegem prin acest text, că o cunoaştere de calitate nu poate fi străină de<br />
„vederea dogmelor” ce rămân totuşi „tainice şi negrăite”, în al doilea rând,<br />
ne mai impresionează faptul că, în teologie, cunoaşterea nu este nici pe<br />
departe inhibată sau îndepărtată. Ea este mai ales promovată de credinţă,<br />
şi asta nu dintr-un dogmatism poruncitor şi îngust, ci de teama unei deraieri<br />
de la adevărul păzit de sfintele dogme ca nişte indicatoare ale căii de<br />
urmat. Aşa înţelegem şi necesitatea condiţiei de „cunoaştere împodobită<br />
cu vederile dumnezeieşti”, expresie ce ne revelează şi atitudinea de a nu<br />
352
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
împiedica „cunoaşterea” dogmelor prin redescoperirea lor în alte activităţi<br />
ale cunoaşterii umane sau prin reflectarea lor în „oglinzile” epistemologiilor<br />
serioase, dar toate acestea numai printr-o „cunoaştere dogmatică” fără<br />
tendinţa raţionalizării dogmelor, ce rămân oricum „tainice şi negrăite”.<br />
O altă condiţie a raţionalităţii autentice (în concepţia sfântului) este raţionalitatea<br />
condiţionată de despătimire, căci puterea de a raţiona în mod<br />
corect, de a te dărui studiului în mod plenar, de a face predicţii de calitate<br />
(în ştiinţă) ţine şi de asceză sau chiar de o cruce. Aşadar, descoperim aici<br />
şi un principiu sau o condiţie ascetică în vederea reuşitei din punct de vedere<br />
gnoseologic, anume crucea ca imbold în eficientizarea cunoaşterii şi<br />
în reuşita descoperirii. Există numeroase exemple de mari realizări de ordin<br />
ştiinţific în condiţii de asceză, de lipsuri şi chiar de suferinţă. Un atare<br />
exemplu este succesul ştiinţific al lui Stephen Hawking, savant de geniu,<br />
cel mai mare fizician al timpurilor noastre (n.1942), ce a dobândit chiar<br />
statutul de figură iconică a ştiinţei, în locul lui Albert Einstein. Stephen<br />
Hawking este “imaginea unei minţi strălucite într-un trup neajutorat”36,<br />
fiindcă este paralizat aproape complet din cauza unei boli care-i atrofiază<br />
muşchii şi de aceea este ţintuit într-un scaun cu rotile şi comunică printr-un<br />
generator de voce computerizat. În schimb, are lucrări de o valoarea<br />
incontestabilă în domeniul fizicii teoretice, merite pentru care a fost numit<br />
profesor la Cambridge University (pe acelaşi post ocupat cândva de Isaac<br />
Newton). Hawking s-a născut în 1942 la Oxford, însă în primii ani de studii<br />
universitare nu s-a remarcat în mod special în fizică, perioadă când deşi s-a<br />
bucurat de o sănătate deplină, a fost preocupat mai mult de viaţa socială<br />
decât de studiul ştiinţific. În mod paradoxal, rezultatele bune şi foarte bune<br />
în fizică au început să apară după debutul bolii (adică după 1962 când a început<br />
şi studiile doctorale), remarcându-se prin lucrări de cosmologie, prin<br />
studii referitoare la originea şi evoluţia Universului, numele său ajungând<br />
să fie atribuit unei aşa zise radiaţii de particule a găurilor negre. În 1988 a<br />
publicat o carte de cosmologie de succes “O scurtă istorie a timpului: de la<br />
Big Bang la găurile negre” şi, deşi aproape neputincios din punct de vedere<br />
fizic, a trecut personal prin experienţa imponderabilităţii într-un avion<br />
de antrenament al NASA (în 2007) plănuind apoi să întreprindă şi un zbor<br />
în spaţiu în 2009. Este impresionantă mobilizarea intelectuală a acestui<br />
savant, cu mari probleme de sănătate, pe care crucea vieţii l-a ajutat să se<br />
dedice integral studiului ştiinţific cu rezultate extraordinare.<br />
353
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Un alt exemplu de succes intelectual cauzat şi de crucea necazurilor<br />
este şi cel al renumitului matematician Lagrange (1736-1813), care a ajuns<br />
să trăiască în sărăcie din cauza risipirii averii de către tatăl său. Această<br />
întâmplare nefericită l-a făcut însă pe celebrul matematician, conştient de<br />
statutul său foarte important între matematicieni şi mulţumit de realizările<br />
sale excepţionale, să considere că a fost „drept cel mai bun lucru care i s-a<br />
întâmplat vreodată” şi să exclame: „dacă aş fi moştenit vreo avere, probabil<br />
nu mi-aş fi bătut capul cu matematica”37.<br />
Revenind la Sfântul Maxim, în concepţia acestuia, suferinţa crucii este<br />
cea care iniţiază o căutare care se caracterizează printr-o sete de cunoaştere<br />
şi printr-o dorinţă de aprofundare, destăinuind chiar mecanisme ale<br />
cunoaşterii. Este ceea ce se înţelege atunci când spune că „Taina Întrupării<br />
Cuvântului conţine sensul tuturor simbolurilor şi enigmelor Scripturii,<br />
dar şi semnificaţia ascunsă în întreaga creaţie sensibilă şi inteligibilă. Cel<br />
ce cunoaşte taina Crucii şi a Mormântului cunoaşte şi cauzele fiinţiale ale<br />
tuturor lucrurilor. În cele din urmă, cel ce pătrunde mai departe şi este<br />
iniţiat în taina Învierii, află sfârşitul pentru care Dumnezeu a creat toate<br />
lucrurile la început”38. Aşadar, cunoşti fundamentele numai dacă eşti iniţiat<br />
în tainele Crucii, Mormântului şi Învierii, ceea ce înseamnă că pentru a<br />
cunoaşte, este nevoie de o implicare fiinţială desfăşurată în cadrele credinţei,<br />
ascezei şi ale misticii. De asemenea, cunoaşterea se face prin intermediul<br />
simbolurilor, enigmelor şi semnificaţiilor care sunt cuprinse în Taina<br />
Întrupării. Sfântul Maxim Mărturisitorul dă, aşadar, o încurajare pentru<br />
un studiu interdisciplinar în care este implicată şi teologia, fără teamă că<br />
aceasta n-ar putea face faţă provocărilor ştiinţei (sau ale altor domenii ale<br />
cunoaşterii), justificându-şi atitudinea prin convingerea că toate simbolurile<br />
lumii (deci, toată gnoseologia care prin natura ei este „îmbibată” de<br />
simboluri şi enigme) ascunde un singur adevăr – cauza cauzelor – adică<br />
pe Dumnezeu.<br />
Tot în spaţiul gnoseologiei ştiinţifice, există o credinţă a Sfântul Maxim<br />
că o cercetare ştiinţifică autentică şi de bun simţ (de bună credinţă) ajunge<br />
la cunoaşterea lui Dumnezeu (Raţiunea cea una)39 printr-un proces<br />
cognitiv oarecum treptat. Mai întâi, prin raţiune şi înţelepciune, se poate<br />
ajunge la cunoştinţa că lucrurile au fost aduse la existenţă din nimic de către<br />
Dumnezeu, iar apoi că prin cunoaşterea raţiunilor lucrurilor create, se<br />
poate cunoaşte Raţiunea cea una. Astfel, Raţiunea cea una Se arată şi Se<br />
multiplică (din bunătate) în toate câte sunt din ea, pe măsura fiecăreia, şi<br />
354
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
recapitulând toate în sine, căci toate câte s-au făcut prin această Raţiune<br />
s-au făcut şi spre aceasta s-au făcut. Prin faptul că raţiunile lucrurilor cercetate<br />
şi descoperite duc spre Dumnezeu, se dovedeşte că teologia acceptă<br />
că demersul ştiinţific autentic duce spre Dumnezeu, chiar dacă ştiinţa nu<br />
recunoaşte întotdeauna acest fapt40. Aceasta se întemeiază pe existenţa<br />
raţiunilor ascunse ale creatului, prin raţiunea ascunsă a unui lucru creat<br />
înţelegând scopul pentru care a fost creat de Dumnezeu şi că “funcţionează”<br />
după voia lui Dumnezeu. Pentru că raţiunea existenţei unui lucru creat<br />
preexistă la Dumnezeu, Sfântul Maxim ne arată ce uşor este de înţeles şi de<br />
acceptat posibilitatea unirii cu Dumnezeu a făpturii create, prin mişcarea<br />
acesteia potrivit Raţiunii divine. O altă observaţie înţeleaptă a sfântului,<br />
este aceea conform căreia, dacă făpturile hăruite cu libertate pot să nu se<br />
mişte conform voii lui Dumnezeu, cele fără de raţionalitate se mişcă întotdeauna<br />
conform voii lui Dumnezeu, sau altfel spus, că cele cu raţionalitate<br />
se pot mişca sau nu conform voii Raţiunii celei Una, iar cele fără raţionalitate<br />
se mişcă obligatoriu conform acestei Raţiuni.<br />
În afara mijloacelor cognitive menţionate mai sus, conform Sfântului<br />
Maxim, efortului uman de cunoaştere, îi mai este necesară şi contemplaţia,<br />
adică “filosofia cea după Dumnezeu”41, contemplaţie care (alături de raţiune)<br />
nu este străină făptuirii. Mai mult decât atât, raţiunea, contemplaţia<br />
şi făptuirea se intercondiţionează, se întrepătrund, sfântul învăţându-ne că<br />
făptuirea este cuprinsă atât în raţiune (căci raţiunea pune în frâu mişcarea<br />
trupului), cât şi în contemplaţie (căci aceasta hotărăşte alegerea cuminte a<br />
celor bine cugetate). Deci, o cunoaştere adevărată a celor legate de Dumnezeu<br />
nu poate exista fără făptuire şi acest adevăr este împărtăşit atât omului<br />
de ştiinţă (care descoperă lucrarea lui Dumnezeu în tainele materiei), cât şi<br />
teologului (care este dator să ajusteze principiile sale de viaţă la principiile<br />
credinţei pe care o propovăduieşte), aşa cum se spune şi în textul următor<br />
din cartea Ambigua: “Deci cel ce a înţeles prin contemplaţie lucrurile, cu<br />
dreaptă credinţă, aşa cum sunt, şi prin judecată raţională a definit raţiunea<br />
lor în mod chibzuit şi drept şi-şi păstrează judecata neabătută, mai<br />
bine zis, pe sine, judecăţii, are în sine concentrată toată virtutea, nemaimişcându-se<br />
spre nimic altceva după ce a cunoscut adevărul”42. Analizând<br />
mai în detaliu textul reprodus mai sus, vedem mai întâi că se vorbeşte<br />
despre o înţelegere a lucrurilor prin contemplaţie, aşa cum sunt, arătându-se<br />
deci, pe de o parte, rolul contemplaţiei (ce presupune perseverenţă<br />
şi admiraţie), iar pe de altă parte calitatea lucrurilor de a fi înţelese “aşa<br />
cum sunt”, calitate care în cercetarea ştiinţifică este tocmai validarea prin<br />
355
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
experiment. Mai apoi, dacă cele enunţate mai sus de către Sfântul Maxim<br />
sunt eforturi pe care le face orice om de ştiinţă serios, respectarea condiţiei<br />
“cu dreaptă credinţă” duce la un câştig spiritual, adică dobândirea judecăţii<br />
virtuoase şi cunoaşterea adevărului ce constituie un câştig mult mai<br />
cuprinzător decât certitudinea ştiinţifică, aici Sfântul Maxim atenţionând<br />
din nou asupra rolului important pe care credinţa (virtutea caracteristică<br />
a teologului) o are în munca de cercetare.<br />
Dacă am arătat importanţa făptuirii în dobândirea cunoaşterii, este evident<br />
că importantă este şi virtutea. În acest sens, sfântul ne învaţă atrăgându-ne<br />
atenţia că mintea omenească are fie mişcarea după fire către<br />
Dumezeu, fie mişcarea spre patimi şi simţuri şi spre cele supuse simţurilor43<br />
ceea ce implică numeroase pericole. Autorul ne mai dezvăluie că<br />
omul este răpit (prin minte) de Dumnezeu, spre cunoaştere, în măsura în<br />
care omul Îl face arătat pe Dumnezeu (Cel prin fire nevăzut) prin virtuţi44.<br />
Deci, omul cu cât este mai virtuos, cu atât Îl cunoaşte mai mult pe Dumnezeu<br />
şi de aceea autorul ne spune că sfinţii “au fost mişcaţi uneori spre<br />
vederea lucrurilor ... ca să laude în chip felurit pe Dumnezeu, Care este şi<br />
Se arată prin toate şi în toate, şi să-şi adune lor multă putere de minunare<br />
şi pricină de slavoslovie”45. Aşadar, sfinţii nu sunt împotriva studierii lucrurilor<br />
sau a cercetării ştiinţifice, căci Dumnezeu “Se arată prin toate şi în<br />
toate”, dar doresc ca această cunoaştere să fie numai spre slava lui Dumnezeu,<br />
spre deosebire de omul de ştiinţă care (uneori sau deseori) cercetează<br />
din dorinţa fie de a afla cât mai multe despre lumea pământească, fie de<br />
a-şi satisface curiozitatea ştiinţifică, fie de a-şi scoate în evidenţă (poate cu<br />
mândrie) darul inteligenţei pe care l-a primit de la Dumnezeu.<br />
Tot o observaţie de ordin epistemologic (cu aplicaţie şi în gnoseologia<br />
ştiinţifică) făcută de Sfântul Maxim este şi aceea că patimile sunt acoperăminte<br />
ale puterii înţelegătoare46, puterea de înţelegere fiind mai intensă<br />
dacă există mai puţin păcat. Afirmaţia sfântului nu se referă neapărat la<br />
capacitatea de a descoperi, ci şi la cea de a înţelege descoperirea (atât din<br />
punct de vedere ştiinţific, cât şi din punct de vedere teologic), adică de a<br />
înţelege raţiunile divine ale descoperirilor. Aşadar, un om de ştiinţă cu viaţă<br />
trăită în necredinţă sau cu o existenţă pătimaşă poate face descoperiri<br />
ştiinţifice, dar foarte posibil să nu aibă parte de o înţelegere integrală a mecanismelor<br />
descoperite sau (cu certitudine) să nu se bucure de o înţelegere<br />
duhovnicească a lor, adică să nu-L descopere pe Dumnezeu Cel prezent în<br />
spatele fenomenelor naturale.<br />
356
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Cu privire la capacitatea de a “vedea” dincolo de ceea ce se vede, Sfântul<br />
Maxim ne pune la suflet şi comparaţia cu ucenicii Domnului ce asistau<br />
la ,,Schimbarea la Faţă”, spunându-ne despre aceştia că au învăţat “tainic<br />
că lumina atotcovârşitoare a feţei ce strălucea în raze ... depăşea toată lucrarea<br />
ochilor” şi că aceasta era “un simbol al dumnezeirii lui Hristos celei<br />
mai presus de minte, simţire, fiinţă şi cunoştinţă”47. Aşadar, există şi<br />
o cunoaştere mai presus de cunoaştere, precum şi o vedere mai presus de<br />
vedere, pentru că există minte şi minte îndumnezeită, precum există vedere<br />
şi vedere duhovnicească, diferenţa dintre ele fiind puterea înţelegătoare.<br />
O altă consideraţie folositoare actului de cunoaştere este concepţia<br />
sfântului despre existenţa a cinci moduri de contemplaţie naturală48 sau a<br />
cinci aspecte ale creaţiei: substanţa, mişcarea, diferenţa (distincţia), unirea<br />
şi stabilitatea. Despre primele trei, sfântul spune, că acestea fac cunoscut<br />
pe Dumnezeu ca fiind Creator, Proniator şi Judecător, iar despre celelalte<br />
două ca fiind povăţuitoare spre apropierea de Dumnezeu.<br />
Referindu-se la cele cinci moduri enumerate mai sus, Sfântul Maxim<br />
explică mai departe ceea ce înţelege prin acestea. Despre „substanţă” sfântul<br />
ne învaţă că este învăţătoarea teologiei căci „prin aceasta, căutând cauza<br />
lucrurilor, cunoaştem prin ele o astfel de cauză, neîncercând să cunoaştem<br />
ceea ce este aceasta după fiinţă”, prin studierea substanţei putând să<br />
cunoaştem că există Dumnezeu, dar nu şi cum este Dumnezeu după Fiinţa<br />
Sa.<br />
Despre „mişcare” sfântul ne spune că aceasta arată pronia, căci pe de o<br />
parte se arată „identitatea fiinţială nealterată a fiecăruia după specie”, iar<br />
pe de altă parte „conducerea nescăpată din mână”49. Vorbind aici despre<br />
unire, despre distincţie şi despre mişcare, sfântul le adună pe toate trei în<br />
manifestarea proniei.<br />
Vorbind în continuare despre diferenţă, sfântul arată că aceasta este<br />
descoperitoarea judecăţii, căci aşa cum este şi firesc judecata diferenţiază,<br />
ceea ce se întâmplă şi în cazul judecăţii divine conform căreia, în fiecare<br />
făptură, Dumnezeu a distribuit o putere naturală, judecata nefiind aici<br />
mustrătoare, ci distribuitoare, salvatoare şi definitorie a lucrurilor.<br />
Explicitând aspectul unirii creaţiei, Sfântul Maxim spune despre aceasta<br />
că este simbolul liberului nostru arbitru şi că unitatea lumii create îndeamnă<br />
spre o unire cu Dumnezeu, o unire ce, bineînţeles, nu poate fi înfăptuită<br />
decât prin acordul liber consimţit al omului.<br />
357
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Despre stabilitate, marele teolog arată că este expresia moralităţii voluntare,<br />
căci dacă lumea creată are atributul stabilităţii (legităţile ei fiind<br />
permanent şi peste tot aceleaşi) atunci şi omenirea trebuie să accepte şi<br />
să-şi însuşească învăţătura de aşezare în bine, făcând binele şi luptând împotriva<br />
răului.<br />
Rămânând în cadrul analizei maximiene a mijloacelor folosite în dobândirea<br />
cunoaşterii lui Dumnezeu, mai descoperim o altă „definiţie”<br />
interesantă a cunoaşterii, dată de Sfântul Maxim care apelează acum la<br />
sentiment. Astfel, cunoaşterea lui Dumnezeu este descrisă ca „plăcerea<br />
bărbătească a cunoaşterii în iubire, prin raţiune şi contemplaţie”50, cunoaşterea<br />
presupunând curaj, vitejie, hotărâre, şi mobilizând toate puterile<br />
sufleteşti, şi toate acestea, deoarece nu se cunoaşte ceva fără viaţă, ci Fiinţa<br />
izvorâtoare de viaţă a lui Dumnezeu. Implicarea sentimentului în cunoaşterea<br />
lui Dumnezeu este lesne de înţeles, fiindcă atunci când cunoşti<br />
o persoană vie, nu poţi să nu implici şi sentimentul, raţiunea singură fiind<br />
suficientă numai în cunoaşterea lumii nevii. Cu toate acestea şi cercetătorii<br />
materiei neînsufleţite s-au angrenat cu curaj în descoperirile făcute,<br />
implicându-se în această activitate cu toată fiinţa lor şi de aceea şi efortul<br />
lor are un corespondent în asceza sfinţilor în a-L descoperi şi mai mult pe<br />
Dumnezeu.<br />
Ca o coincidenţă numerologică cu cele cinci moduri de contemplaţie<br />
naturală, referindu-se la cunoaştere în general, Sfântul Maxim Mărturisitorul<br />
consideră că există cinci diviziuni şi polarităţi fundamentale ale existentului51:<br />
între necreat şi creat, între inteligibil şi sensibil, între cer şi pământ,<br />
între paradis şi lumea locuită, între bărbat şi femeie. Aceste diviziuni<br />
au fost evidenţiate, pe de o parte, ca o prezentare a realităţii, iar pe de altă<br />
parte, în vederea sublinierii capacităţii lui Hristos de a le depăşi soteriologic,<br />
aşa cum spune şi Scriptura că „nu mai este iudeu, nici elin; nu mai este<br />
nici rob, nici liber; nu mai este parte bărbătească şi parte femeiască, pentru<br />
că voi toţi una sunteţi în Hristos Iisus”52.<br />
Dacă până acum am vorbit despre cunoaşterea lui Dumnezeu şi a lumii<br />
de către om, este momentul să arătăm că Sfântul Maxim consideră că<br />
există şi o cunoaştere a lumii create de către Dumnezeu. Astfel, sfântul ne<br />
învaţă că dacă făpturile cunosc mental pe cele inteligibile şi sensibil pe cele<br />
sensibile, la Dumnezeu lucrurile nu stau la fel, căci Dumnezeu cunoaşte<br />
făpturile ca pe propriile Sale voiri53 pentru că a creat făpturile voindu-le,<br />
sfântul nostru autor conceptualizând, în felul acesta, încă o dată făpturile<br />
358
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
ca fiind materializarea raţiunilor lor preexistente în Raţiunea cea Una. De<br />
fapt, deosebirea dintre aceste două tipuri de cunoaştere se regăseşte şi în<br />
cartea lui Isaia unde se spune “cât de departe sunt cerurile de la pământ,<br />
aşa de departe sunt căile Mele de căile voastre şi cugetele Mele de cugetele<br />
voastre.”54<br />
Legătura dintre raţiunile divine şi energiile divine necreate<br />
Aşa cum am văzut, o caracteristică de mare valoare teologică a gândirii<br />
maximiene este învăţătura despre raţiunile divine necreate. În viaţa de zi<br />
cu zi, raţiunea unui lucru înseamnă mai multe informaţii despre acel lucru:<br />
cum a fost făcut, când a fost făcut, pentru ce a fost făcut, pentru cât timp<br />
este necesar şi nu în ultimul rând, cine a făcut acel lucru.<br />
În ce priveşte semnificaţia teologică a raţiunilor divine situaţia este oarecum<br />
diferită, în sensul că dacă justificarea de bază este într-un fel aceeaşi,<br />
există şi nuanţe definitorii ce ţin de conţinutul teologic al noţiunii<br />
“raţiunilor divine”. Astfel, când vorbim de raţiunile dumnezeieşti trebuie<br />
să exprimăm, în afara elementelor ce ţin de imanenţă şi pe cele ce ţin de<br />
transcendenţă, mai ales când conceptualizăm hotârârea divină de a crea un<br />
anumit lucru. În acest sens, Sfântul Maxim defineşte raţiunile divine ca fiind<br />
“gânduri ale lui Dumnezeu, după care sunt create făpturile”55, hotărâri<br />
ce fac parte din planul lui Dumnezeu Care, prin creaţie, realizează trecerea<br />
de la planul spiritualităţii la planul ontologiei istorice. Deoarece cuvintele<br />
Sf. Maxim fac referire atât la gândurile lui Dumnezeu, cât şi la lucrările lui<br />
Dumnezeu, manifestându-se atât planul ideatic, cât şi cel practic, ne putem<br />
pune problema raportului dintre raţiunile divine necreate şi energiile<br />
divine necreate. Răspunsul la problema ridicată ni-l dă tot Sfântul Maxim<br />
Mărturisitorul care, prin expresia „raţiunile însele, care sunt totodată<br />
energii necreate”56, identifică în mod clar şi categoric cele două concepte<br />
teologice. Această nouă conceptualizare (a raţiunilor divine necreate ca<br />
energii divine necreate) uşurează şi mai mult acceptarea sinergiei ştiinţei şi<br />
teologiei şi în baza comparaţiei metafizice a acestora cu informaţia energetică<br />
ce „guvernează” mecanismele materiei, substanţa particulelor elementare<br />
nemaiavând „consistenţa” celei de la nivelul macroscopic.<br />
Teologhisind asupra noţiunii raţiunilor divine necreate, Sfântul Maxim<br />
mai spune despre creaţie că „produce o ramificare a raţiunilor din unitatea<br />
lor în Logosul divin şi mişcarea produce readunarea lor în această unitate”57.<br />
Unitatea raţiunilor se dezvăluie în diversitatea creaturilor (fiecare<br />
359
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
făptură cu raţiunea ei) a căror „mişcare” vădeşte unicitatea cauzei lor descoperindu-L<br />
pe Dumnezeu Cel Unic. Pentru a înţelege mai uşor afirmaţia<br />
Sfîntului Maxim ne putem folosi şi de comparaţie, căci aşa precum raţiunile<br />
„coboară” în creaţie din unitatea lor în Logosul divin şi se întorc în aceaşi<br />
unitate, putem spune că oarecum similar şi informaţia pleacă din unitatea<br />
gândirii, se diversifică în cuvinte şi fapte, ca apoi să se întoarcă în gândirea<br />
omului prin informaţia cuvintelor primite şi a faptelor percepute. Aşa<br />
cum am mai menţionat, un element interesant în spaţiul dialogului dintre<br />
teologie şi ştiinţă, îl constituie legătura metafizică dintre raţiunile divine<br />
necreate şi informaţia existentă în lumea creată. Pe de o parte, Sfântul<br />
Maxim afirmă că „raţiunile făpturilor îşi au modelele în Logosul divin”58<br />
evidenţiind legătura existentă între raţiuni şi Cuvântul lui Dumnezeu, iar<br />
pe de altă parte, coborând la nivelul lumii, informaţia transmisă de la unul<br />
la celălalt se modelează prin cuvânt, deci precum raţiunile divine necreate<br />
sunt legate de Logos, aşa şi informaţia este legată de cuvânt, stabilindu-se<br />
astfel un fel de „punte” între aceste raţiuni dumnezeieşti şi informaţia naturală59.<br />
Mai mult decât atât, identificarea raţiunilor divine necreate cu<br />
energiile divine necreate îşi are amprenta şi în lumea creată, un exemplu în<br />
acest sens constituindu-l conceptul de undă asociată particulei, undă purtătoare<br />
de informaţie ce dictează în mod probabilistic toate mecanismele<br />
lumii microcosmice, conceptul de undă fiind – la originile lui – un concept<br />
eminamente de natură energetică. De fapt, tot Sfîntul Maxim mai arată că<br />
Dumnezeu „sădeşte în acestea (în făpturi n.n.) mişcarea prin care ele au<br />
să se conformeze cât mai deplin şi cu voia lor, cu raţiunile lor aflătoare în<br />
Dumnezeu, dar şi să se unească cu El ca Persoană”. Aşadar, nu greşim dacă<br />
spunem că mişcarea reală naturală, mecanismele naturale (aşa cum sunt<br />
ele, aşa cum le descoperă ştiinţa) „se conformează cât mai deplin” raţiunilor<br />
divine necreate şi toate acestea spre unirea cu Dumnezeu, în felul acesta<br />
ştiinţa putând fi considerată ca un „pedagog” spre divinitate.<br />
“Predicţii” ştiinţifice ale Sfântului Maxim<br />
Încă de la începutul studiului nostru am afirmat că la Sfîntul Maxim<br />
Mărturisitorul există afirmaţii interpretabile şi în sens pur ştiinţific. Astfel,<br />
ca un veritabil filozof al ştiinţei, Sfântul Maxim raţionând asupra relaţiei<br />
dintre parte şi întreg60, dezvăluie că între extremităţi există o legătură<br />
reciprocă prin cele de mijloc care le armonizează pe primele în ciuda<br />
opoziţiei lor, părţile convergând spre întreg, care la rândul lui „se uneşte”<br />
în mod deplin cu părţile sale. De asemenea, părţile sunt distincte (prin<br />
360
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
caracteristicile proprii) şi se unesc fără contopire în identitatea neschimbată<br />
a întregului. Dacă la prima vedere avem aici un raţionament filozofic,<br />
totuşi cele afirmate se înscriu foarte bine şi în polemica ştiinţifică căci în<br />
cadrul ştiinţei există două metode epistemologice, anume holismul şi reducţionismul.<br />
În cazul metodei holismului în cercetare prevalează studiul<br />
întregului considerându-se că o cunoaştere de calitate (chiar a părţilor) nu<br />
poate exista fără o examinare a întregului. În cazul reducţionismului, se<br />
crede că descifrarea fiecărei părţi componente duce la o bună cunoaştere<br />
a părţilor, dar şi la o bună descriere a întregului. În afară de acestea, interacţionarea<br />
dintre parte şi întreg este apreciată de către ştiinţă ca având<br />
un caracter antinomic aşa cum, de altfel, susţine şi descrie Sfîntul Maxim<br />
Mărturisitorul.<br />
O altă „implicare” ştiinţifică a Sfântul Maxim este cea referitoare la spaţiu<br />
şi la Univers, în strânsă legătură cu fizica relativistă, unde unul dintre<br />
principiile fundamentale este principiul al doilea al teoriei relativităţii generalizate61,<br />
postulat ce consideră câmpurile gravitaţional şi inerţial ca fiind<br />
echivalente, în sensul că nu pot fi deosebite prin nici un mijloc unul de<br />
celălalt. Cu alte cuvinte, mişcarea într-un câmp gravitaţional poate fi gândită<br />
ca fiind o mişcare într-un sistem de referinţă neinerţial în condiţiile<br />
existenţei unei curburii a spaţiu-timpului. Acest principiu este de o noutate<br />
absolută prin faptul că leagă materialitatea de proprietăţile geometrice ale<br />
continuumului spaţiu-timp, susţinând o unitate spaţio-temporalo-materială<br />
a Universului. În consecinţă, se poate afirma că acolo unde este materie,<br />
acolo (şi numai acolo) există spaţiu şi există şi timp, şi reciproc, acolo<br />
unde nu este materie, acolo nu există nici spaţiu, nici timp. Folosindu-se de<br />
această axiomă cosmologii, care la momentul actual apreciază că Universul<br />
se dezvoltă permanent, consideră dilatarea Cosmosului ca nemaifiind doar<br />
o expansiune a materiei într-un spaţiu şi timp preexistent (aşa cum concepea<br />
mecanica clasică), ci o împreună dezvoltare a lor. Impresionant este că<br />
această manifestare cosmică exprimată mai sus se regăseşte şi în afirmaţiile<br />
Sfîntului Maxim care ne descoperă că “spaţiul este periferia exterioară a<br />
universului sau poziţia din afară a universului sau marginea conţinătorului<br />
în care se conţine conţinutul” 62. Este evident cum marele şi sfântul nostru<br />
teolog, în spiritul afirmaţiei relativiste de mai sus, „leagă” şi el materia<br />
de proprietăţile geometrice ale spaţiului, pe care-l concepe ca o „periferie”<br />
sau ca o „margine” ce limitează conţinutul material, fundamentând Cosmosul<br />
pe coexistenţa spaţiului, timpului şi materiei, raţionament care îl<br />
dezvăluie pe sfânt şi ca un fel de „fizician relativist” mai înainte de vreme.<br />
361
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Această opinie ni se întăreşte şi mai mult când descoperim teza cosmologică<br />
a unităţii relativiste între materie şi continuumul spaţiu-timp (arătată<br />
şi mai sus) reieşind şi din alte observaţii ale sfântului, cum ar fi şi aceasta:<br />
,,căci nu este cu putinţă să se cugete un «unde» separat de un «când» care<br />
ar lipsi, pentru că acestea sunt deodată, deoarece sunt cele fără de care nu<br />
există ceva; nici un «când» nu e separat de un «unde» care ar lipsi şi cu<br />
care acesta se cugetă împreună”63. De asemenea, în acord cu preceptele<br />
celui mai uzitat model cosmologic actual (cel al Big-Bangului) susţinător al<br />
ipotezei unui cosmos finit generat de explozia unui „bulgăre” primordial,<br />
Sfântul Maxim Mărturisitorul afirmă că „substanţa tuturor nu poate fi infinită”64<br />
şi că „nici o existenţă nu e liberă de circumscriere”65, exprimări<br />
filozofice ce pot sugera şi finitatea unei materialităţi circumscrise.<br />
Tot în cadrul cosmologic Sfântul Maxim, dorind să sublinieze că atotprezenţa<br />
lui Dumnezeu în cosmos este vădită şi de elaborările ştiinţei, ne<br />
spune că legea naturală „înfăţişează ţesătura armonioasă a universului ca<br />
pe o carte ce are, drept litere şi silabe, corpurile deosebite şi îngroşate prin<br />
întâlnirea multor calităţi, care sunt cele dintâi şi mai apropiate în raport<br />
cu noi; iar ca şi cuvinte, calităţile generale care sunt mai departe şi mai<br />
subţiri”66. În mod clar descoperim şi aici o epistemologie ştiinţifică bogată<br />
în semnificaţii. În primul rând, cunoaşterea naturală arată armonia<br />
universului, care este descifrabil în măsura puterii de cunoaştere a omului,<br />
structura cosmică fiind comparată cu o carte ce împărtăşeşte oamenilor învăţătura<br />
ei. În al doilea rând, această „carte” are litere şi silabe simbolizând<br />
corpurile materiale - elemente de bază ale organizării cosmice - palpabile<br />
şi concrete pentru simţurile noastre şi care mai au însuşirea deosebită că<br />
„sunt îngroşate prin întâlnirea multor calităţi”, adică subzistă datorită raţiunilor<br />
divine din spatele lor, materialitatea „izvorând” astfel, dintr-o manifestare<br />
spirituală a „întâlnirii calităţilor”. „Firul roşu” al acestor exprimate<br />
mai sus ascunde de fapt raportul de cauzalitate creaţională ce există între<br />
spiritualitate şi materialitate, principiu ce se regăseşte şi în fenomenologia<br />
mecanismelor micro şi macrocosmice. Un prim exemplu în acest sens este<br />
fenomenul fluctuaţiilor cuantice (numite şi inflaţii cosmice) care au ca rezultat<br />
apariţia de materie (substanţă sau energie) din vidul cuantic (adică<br />
din nimic). Un alt exemplu este legat (conform teoriei relativităţii generalizate)<br />
de efectele pe care materia le are asupra parametrilor spaţiali, anume<br />
curbarea spaţiului în preajma planetelor – care, după unii fizicieni, ar<br />
putea fi descrisă şi printr-o cauzalitate inversă de genul: curbarea spaţiului<br />
generează concentrarea materială în corpurile cereşti). De fapt, toate<br />
362
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
cele afirmate readuc în prim plan dogma creaţiei din nimic, căci revenind<br />
la Sf. Maxim Mărturisitorul care compara Universul cu o „carte” ale cărei<br />
cuvinte sunt tocmai „calităţile” care „îngroaşă” corpurile „mai apropiate în<br />
raport cu noi” şi care sunt, în acelaşi timp, şi „calităţile generale care sunt<br />
mai departe şi mai subţiri”, având nevoie de „putere înţelegătoare” înţelegem<br />
prin „calităţi” tocmai raţiunile divine care prin spiritualitatea lor sunt<br />
„mai departe” de noi şi „mai subţiri”, „calităţi” ce „îngroaşă” corpurile cele<br />
„mai apropiate” de noi şi coexistând cu noi, cei ce sălăşluim deocamdată<br />
în sfera lumii materiale.<br />
O altă afirmaţie a Sf. Maxim cu conexiuni în sfera cunoaşterii ştiinţifice<br />
este şi următoarea: “nu ştiu dacă cel ce îndrăzneşte să vorbească despre<br />
univers poate spune sigur că el lucrează în chip natural, sau suferă lucrarea<br />
… fiindcă nici unul din lucruri nu e de sine lucrător, căci nu e necauzat”67.<br />
Pe de o parte, este evident că sfântul se referă la lucrarea pe care omul o suportă<br />
din partea lui Dumnezeu, Care acţionează asupra acestuia şi prin intermediul<br />
Universului creat, care are calitatea contingenţei. Pe de altă parte,<br />
ideea că omul poate fi obiectul unei acţiuni din afara lui se regăseşte şi<br />
în fizica cuantică unde, prin relaţiile de nedeterminare ale lui Heisenberg,<br />
s-a descoperit o nouă manifestare a materiei aflate sub „lupa” cercetătorului,<br />
anume că ea reacţionează la actul uman de studiere a ei. În acest sens,<br />
este demnă de luat în consideraţie şi opinia unui laureat al premiului Nobel<br />
pentru fizică68 care susţine că şi cel ce cercetează este influenţat de<br />
cercetarea pe care o face, alcătuind împreună cu obiectul de cercetat un fel<br />
de sistem caracterizat de o “funcţie de undă”. În afara similitudinii de semnificaţie<br />
a celor două exprimări (venite atât din direcţia teologică, cât şi din<br />
cea ştiinţifică), mai descoperim că afirmaţia de mai sus a Sfântul Maxim<br />
fundamentează şi că relaţiile de nedeterminare ale lui Heisenberg sunt expresia<br />
contingenţei lumii, „reacţia” obiectelor materiale supuse cercetării<br />
umane constituind o mijlocire a intervenţiei divine.<br />
O altă exprimare filozofică a Sfântului Maxim ce poate fi valorificată în<br />
plan ştiinţific este afirmaţia că ,,nici una din cele ce au fost făcute nu e prin<br />
raţiunea ei nemişcată, nici măcar cele neînsufleţite şi sensibile”69. Adus la<br />
cunoştinţa unui om de ştiinţă, acest text poate fi interpretat cu uşurinţă de<br />
către acesta ca făcând referire la acea mişcare materială omniprezentă din<br />
sânul substanţei şi nevăzută cu ochiul liber, anume mişcarea browniană<br />
sau cea cuantică. Tot în legătură cu acestea Sf. Maxim mai spune că “tot ce<br />
e făcut şi creat nu este liber de relaţie”70, marele teolog referindu-se atât<br />
363
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
la procesul interacţiunii corpurilor materiale, cât şi la faptul că tot ceea ce<br />
se schimbă (prin faptul că se schimbă) nu este desăvârşit şi pentru a deveni<br />
desăvârşit are nevoie de altcineva ca să obţină desăvârşirea neavând-o pe<br />
aceasta „prin fire, ci prin participare”71.<br />
Dacă până acum am scos în evidenţă numai referiri la ştiinţa fizicii,<br />
trebuie să observăm că Sfântul Maxim Mărturisitorul a fost preocupat şi<br />
de conexiuni şi cu alte ştiinţe cum ar fi matematica. Cu privire la acest domeniu,<br />
descoperim că sfântul teolog vorbeşte şi despre frumuseţea matematicii,<br />
considerând că geometria (împreună cu aplicaţiile ei) produce un<br />
sentiment de bucurie, de veselie, aceasta nu numai din punctul de vedere<br />
pragmatic, dar şi pentru frumuseţea ei intrinsecă72. Aşadar, sfântul autor<br />
acceptă gnoseologia ştiinţifică, lăudând performanţele ei, utilitatea ei<br />
şi promovând fără nici o teamă dialogul dintre ştiinţă şi credinţă, în ciuda<br />
opiniei despre existenţa unei aşa zise “confruntări” între cele două domenii<br />
ale cunoaşterii.<br />
Comparaţii folosite în gnoseologia maximiană<br />
Din dorinţa de a prezenta cât mai exhaustiv raportul de simfonie dintre<br />
teologie şi ştiinţă aşa cum a fost conceptualizat de către Sf. Maxim Mărturisitorul,<br />
nu putem să nu luăm în consideraţie şi comparaţiile minunate pe<br />
care autorul le face în expunerea ideilor sale.<br />
O astfel de comparaţie este şi cea legată de „trupul şi sângele” Logosului,<br />
pe care Sfântul Maxim le analizează fie ca Împărtăşanie, fie ca o împărtăşire<br />
a cunoaşterii. Combinând cele două semnificaţii, sfântul defineşte<br />
ştiinţa ca o împărtăşire cu „trupul” Logosului, aceasta fiind posibilă numai<br />
celor vrednici care se împărtăşesc şi cu Trupul şi cu Sângele Logosului, de<br />
adevărata cunoaştere neputând să se bucure decât cel care are parte de<br />
împărtăşirea cu harul lui Dumnezeu. Duhovniceasca comparaţie merge şi<br />
mai departe, sfântul descoperindu-ne că, hotărându-se să Se întrupeze,<br />
Cuvântul cel mai presus de fire a adus raţiunile celor inteligibile şi ale celor<br />
sensibile, astfel că „raţiunile celor cugetate (inteligibile n.n.) sunt sângele<br />
cuvântului, iar raţiunile celor sensibile sunt trupul lui văzut”73, astfel că<br />
dă „celor vrednici să mănânce, ca pe un trup, ştiinţa cuprinsă în raţiunile<br />
lucrurilor văzute şi să bea ca pe un sânge, cunoştinţa aflătoare în raţiunile<br />
celor inteligibile”74. Deci, precum trupul şi sângele coexistă simbiotic,<br />
aşa şi demersul ştiinţific trebuie să cuprindă în mod teandric şi cele două<br />
cunoaşteri (ale celor sensibile şi ale celor inteligibile), ceea ce de fapt se<br />
364
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
şi întâmplă în gnoseologia ştiinţifică unde avem o cunoaştere practică a<br />
mecanismelor naturale (în biologie, în medicină, în fizica experimentală<br />
e.t.c.), dar şi o cunoaştere pur teoretică cu elaborări ce merg până în sfera<br />
abstractului (în matematică, în fizica teoretică, în ecuaţiile fizicii matematice<br />
e.t.c.).<br />
O altă frumoasă comparaţie a Sfântului Maxim este şi cea dintre trupul<br />
cu veşmintele lui şi Raţiunea înveşmântată în formele materiale. În acest<br />
fel, sfântul ne arată că aşa cum trupul este mai important decât veşmintele<br />
lui, tot aşa Raţiunea este mai importantă decât formele materiale în care<br />
se îmbracă, argumentându-şi opinia cu spusele Mântuitorului din Predica<br />
de pe Munte „oare nu e sufletul mai mult decât hrana şi trupul decât haina<br />
?”75. De fapt, semnificaţia comparaţiei este în legătură strânsă şi cu<br />
(Fac. 3, 21) unde se arată că după păcătuirea protopărinţilor aceştia au fost<br />
înveşmântaţi de către Dumnezeu în „haine de piele”, indicându-se (după<br />
Sfântul Maxim) o întunecare a raţiunii umane care, pentru a ajunge să se<br />
împărtăşească cu raţiunile divine ale lucrurilor create, are de învins bariera<br />
afecţiunii sau a iubirii neraţionale a lucrurilor.<br />
Preluând comparaţia că lucrurile sunt ca nişte „veşminte” ce îmbracă<br />
sau ascund raţionalitatea lor, nu putem să nu ne gândim că cercetătorul<br />
lumii materiale, atunci când studiază corpurile materiale („veşmintele”)<br />
pătrunzând tot mai adânc în structura lor (şi subţiind astfel aceste „veşminte”<br />
prin progresul cunoaşterii), va fi pus inevitabil în faţa descoperirii<br />
„trupului” raţiunilor divine pe care îl poate „percepe” sau nu, în funcţie de<br />
credinţa lui, care este singurul mijloc sau singura punte peste albia ce separă<br />
materialitatea de spiritualitate, imanentul de transcendent. Sfântul mai<br />
asemuieşte descoperirea raţiunilor divine şi cu ,,Schimbarea la Faţă”76,<br />
când făptura, adică trupul omenesc şi hainele, se descoperă în starea transfigurată<br />
pentru care de altfel au fost şi create. De aceea, lucrurile ca „veşminte”<br />
nu înseamnă o barieră de netrecut, ci ele trebuie recunoscute ca<br />
atare, ca fiind veşminte şi nu „trupul” realităţii transcedentale. Aşadar, o<br />
adevărată cunoaştere a creaţiei materiale înseamnă în final o receptare a<br />
statutului ei de „veşmânt” al raţionalităţii dumnezeieşti.<br />
„Înduhovnicirea” cunoaşterii naturale şi piedicile ce stau în<br />
calea ei<br />
Descoperirea raţiunilor divine în spatele lucrurilor supuse analizei ştiinţifice<br />
înseamnă, într-un fel, o înduhovnicire a cunoaşterii naturale prin<br />
365
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
transfigurarea ei într-o cunoaştere mistică. Este ceea ce ne împărtăşeşte şi<br />
Sfântul Maxim când spune: “Lumea este o revelaţie a lui Dumnezeu, chemată<br />
să înainteze de la o revelaţie mai mult virtuală la o revelaţie deplin<br />
actuală, ceea ce înseamnă o unire tot mai deplină între revelaţia naturală<br />
şi revelaţia supranaturală, care înaintează şi ea prin diferite trepte până la<br />
revelaţia eshatologică eternă”77. Analizând cu atenţie textul, descoperim<br />
că Sfântul Maxim, accentuează caracterul actual şi activ al revelaţiei naturale<br />
ce nu trebuie în nici un caz apreciată ca o manifestare virtuală, deplinătatea<br />
actualităţii acestei revelaţii atingându-se doar printr-o unire cu<br />
revelaţia supranaturală. Acest progres al revelaţiei naturale, această creştere<br />
calitativă a descoperirii acţiunii divine în lumea creată are ca deziderat<br />
unirea cu revelaţia supranaturală. Spre o astfel de evoluţie militează cu<br />
incisivitate Sfântul Maxim Mărturisitorul, o transfigurare pe care am putea<br />
să o numim ca o “înduhovnicire” a cunoaşterii ştiinţifice.<br />
În sensul celor spuse mai sus, subliniind încă o dată rostul cunoaşterii<br />
naturale, Sfântul Maxim Mărturisitorul face şi o interesantă tâlcuire78 a<br />
versetului “cerurile spun slava lui Dumnezeu şi facerea mânilor Lui o vesteşte<br />
tăria”79. Aici, sfântul ne spune că, deşi materia nevie este neînsufleţită,<br />
ea dezvăluie oamenilor “raţiunile (cuvintele) cunoştinţei de Dumnezeu”<br />
şi că oamenii pot cunoaşte, pe cât este cu putinţă contemplând creaţia,<br />
“modurile providenţei şi ale judecăţii”, căci nu pot ajunge la cunoaşterea<br />
“raţiunilor multiple în care se ramifică în parte conducerea universului”.<br />
Deci, cunoaşterea naturală prin care ni se descoperă raţiunile divine ale<br />
lucrurilor (chiar dacă vrem sau nu vrem) este mărginită şi are în faţă un<br />
infinit şi permanent “câmp al necunoaşterii” pe care-l abordează cu firavele<br />
ei puteri. Ceea ce este paradoxal, este faptul că oamenii de ştiinţă nu<br />
sunt deranjaţi de această perspectivă gnoseologică, ci dimpotrivă se bucură<br />
parcă de posibilitatea permanentă pe care o au de a cerceta, pentru unii<br />
această activitate fiind un scop în sine al vieţii lor.<br />
Dacă am vorbit despre spiritualizarea cunoaşterii, nu trebuie să uităm<br />
însă că aceasta nu este lipsită de condiţionări şi de piedici. De aceea, Sfântul<br />
Maxim ne face o altă descoperire în cele ale cunoaşterii, dezvăluindu-ne<br />
că există cunoştinţe accesibile şi cunoştinţe cu accesibilitate condiţionată<br />
de “credinţa celor ce venerează sincer taina lui Hristos”80. Pentru a ne<br />
face să înţelegem mai bine cele afirmate, Sfântul Maxim foloseşte comparaţia<br />
cu transfigurarea atributelor omeneşti prin acţiunea însuşirilor dumnezeieşti,<br />
luând ca exemplu Persoana Mântuitorului. Sfântul ne vorbeşte<br />
366
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
despre o cunoaştere accesibilă şi despre una accesibilă doar în mod condiţionat,<br />
sugerându-ne că există două “ştiinţe”: una complet profană (ce<br />
nu merge mai departe de fenomenologia naturală) şi o alta “spiritualizată”<br />
de descoperirea lui Dumnezeu dincolo de fenomenul văzut, ca fiind Cauza<br />
acestuia. Aşadar, o cunoaştere umană pur raţională are şanse reale de descoperire<br />
a Adevărului Suprem numai prin îndumnezeirea prin credinţa în<br />
Persoana Mântuitorului, îndumnezeire ce are printre efectele ei şi luminarea<br />
raţiunii în vederea dobândirii înţelegerii.<br />
Un alt avertisment pe care Sfântul Maxim ni-l face constă în atenţionarea<br />
că, dacă în cunoaşterea naturală nu vedem mai departe manifestarea<br />
harului divin, atunci suntem în pericolul „ca nu cumva devenind şi noi<br />
omorâtori ai Raţiunii în chip elinesc, să slujim zidirii în locul Ziditorului,<br />
crezând că nu e nimic mai sus decât cele văzute şi mai măreţ decât cele<br />
sensibile”81. Tot legat de pericolul deturnării cunoaşterii sau al „orbirii”<br />
ei prin închistarea în „chingile” văzutului, Sfântul Maxim face apel la versetul<br />
„litera omoară, iar duhul face viu”82, arătând că o cunoaştere numai<br />
de dragul cunoaşterii (adică atitudinea de a iubi numai „litera”, de împăunare<br />
cu meritul cunoaşterii sau de iubire a frumuseţii făpturilor) „omoară<br />
Raţiunea din ea”83 şi în acest fel se pierde „binecredincioşia cea conformă<br />
raţiunii”84. Astfel, se pierde credinţa în raţiunea lucrurilor şi descoperirea<br />
cauzei finale a acestora, cercetătorii materiei fiind văduviţi de cunoaşterea<br />
fundamentelor spirituale ale lumii create, căci binecredincioşia sau bunacredinţă<br />
în cunoaştere este o condiţie obligatorie pentru calitatea ei.<br />
Tot o piedică în „spiritualizarea” cunoaşterii naturale este şi păcatul.<br />
De aceea, Sfântul nostru Părinte atenţionează că nu este în unire cu Dumnezeu<br />
„cel ce a fost biruit de lume şi se desfată de ea, cunoscând-o în chip<br />
rău”85, desfătarea în cele lumeşti sau cu cele lumeşti cauzând o cunoaştere<br />
rea a lumii sau chiar o necunoaştere a ei, fiindcă aşa este apreciat de<br />
către Sfântul Maxim orice eşec în dobândirea „vederii” raţiunilor divine<br />
ale făpturilor.<br />
Cunoaşterea mistică - scopul final al cunoaşterii naturale şi<br />
teologice<br />
O altă valoroasă şi duhovnicească exprimare a Sfântului Maxim este<br />
cea despre cugetare. Descoperindu-ne cât de mare este valoarea cugetării<br />
în concepţia sa, sfântul autor consideră că aceasta trebuie să devină un altar<br />
dumnezeiesc86, sugerându-ne că gândirea (pe care autorul a ridicat-o<br />
367
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
la nivelul spiritual al altarului unde se sfinţeşte şi se slujeşte) trebuie să<br />
slujească lui Dumnezeu şi în felul acesta să sfinţească şi să se sfinţească pe<br />
sine. Cunoscând, de asemenea, preocuparea de căpătâi a Sfântului Maxim<br />
în a se dobândi cunoaşterea raţiunilor divine, este lesne de înţeles şi grija<br />
lui pentru o stare corespunzătoare a cugetării ca mijloc de cunoaştere.<br />
Numai o astfel de cugetare spiritualizată (precum altarul încărcat de sfinţenie)<br />
reuşeşte dobândirea cunoaşterii lui Dumnezeu Care „întrece toată<br />
puterea şi lucrarea minţii, nelăsând în vreme ce înţelege nici o formă în cel<br />
ce primeşte înţelegerea”87.<br />
Dorind a explica mai bine calea mistică de unire a minţii cu Dumnezeu,<br />
Sfântul Maxim, făcând referire la căile: catafatică şi apofatică, dogmatizează<br />
spunând că există „o unică cunoaştere adevărată cu privire la<br />
El (la Dumnezeu n.n.); faptul de a nu fi cunoscut”88 şi că „negarea prin<br />
cunoaştere a celor inferioare este afirmarea celor superioare”89. Deşi citatele<br />
redate mai sus descriu calea mistică de cunoaştere a lui Dumnezeu, nu<br />
putem să ne abţinem a da acestora şi o conotaţie specifică epistemologiei<br />
ştiinţifice. Astfel, putem desprinde şi sensul conform căruia, cunoscând pe<br />
cele inferioare, realizăm că acestea nu sunt ultima cauză, şi însetaţi fiind<br />
de absolut, deducem sau afirmăm astfel existenţa unei cauze superioare.<br />
Este ceea ce se întâmplă şi în progresul ştiinţei al cărui „motor” îl constituie<br />
curiozitatea ştiinţifică, progres ce poate fi asemuit unui urcuş pe scară, căci<br />
niciodată, după dobândirea unei noi descoperiri, curiozitatea ştiinţifică nu<br />
s-a oprit, iar întrebarea „de ce se întâmplă un anumit fenomen ?” a fost în<br />
continuare pusă. Însă citatul de mai sus are, desigur şi în primul rând, şi o<br />
semnificaţie teologică, căci revenind la interpretarea mistică deducem că<br />
negaţia ca neînţelegere este o trăsătură a fiecărei trepte ce trebuie depăşită<br />
în cunoaşterea lui Dumnezeu, căci ierarhizarea este şi în funcţie de puterea<br />
de înţelegere „căci precum cele inteligibile sunt negaţia celor sensibile<br />
după fire, la fel în fiinţele şi puterile ce umplu lumea de sus, depăşirile celor<br />
dintâi în cunoaşterea lui Dumnezeu sunt negaţii pentru cele de după<br />
ele, din pricina inferiorităţii acestora. Fiindcă, precum cele pe care noi nu<br />
le putem înţelege sunt inteligibile sfinţilor îngeri de deasupra noastră, la<br />
fel cele neînţelese sfinţilor îngeri sunt inteligibile sfinţilor îngeri de deasupra<br />
lor. Şi aşa mai departe: raţiunea, urcând şi înălţându-se din putere în<br />
putere şi străbătând toate treptele şi puterile sfârşeşte în Negrăitul şi Neinteligibilul<br />
şi cu desăvâşire Necunoştibilul”90. Aşadar, în cunoaşterea lui<br />
Dumnezeu, „negaţiile opuse afirmaţiilor se conciliază cu acestea şi se substituie<br />
între ele”91.<br />
368
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
O altă destăinuire de ordin mistic a Sfântului Maxim Mărturisitorul<br />
se descoperă şi în următorul joc de cuvinte de mare adâncime teologică:<br />
„spiritul este desăvârşit atunci când prin harul adevăratei credinţe posedă<br />
în supra-necunoaştere supra-cunoaşterea, supra-incomprehensibilului”92.<br />
În primă parte, textul prezentat ne vorbeşte despre o desăvârşire<br />
a spiritului ce are nevoie în primul rând de „harul adevăratei credinţe”,<br />
condiţie esenţială şi primordială în primirea „supra-cunoaşterii supra-incomprehensibilului”.<br />
Iată cum Sfântul Maxim, aşa precum prima duminică<br />
a Postului Mare este Duminica Ortodoxiei şi aşa precum prima cerinţă<br />
în urmarea lui Hristos este răspunsul afirmativ la chemarea „cine vrea să<br />
vină după Mine”,93 chemare ce atrage atenţia asupra căii de urmat, prin<br />
prezentarea acestei prime condiţii, readuce în atenţie principiul de căpătâi<br />
al ortodoxiei credinţei. O a doua condiţie a desăvârşirii este situarea în<br />
„supra-necunoaştere”, stare ce semnifică de fapt, o recunoaştere a statutului<br />
de „supra-necunoaştere” şi stare ce caracterizează pe creştinul smerit<br />
care-şi recunoaşte neputinţa de a-L „vedea” pe Dumnezeu. Şi în fine, ca un<br />
efect firesc al respectării primelor două condiţii, urmează posedarea „supra-cunoaşterii<br />
supra-incomprehensibilului”, adică cunoaşterea mistică a<br />
Celui de neînţeles şi de necuprins.<br />
În încercarea de a trage o concluzie cât mai potrivită temei anunţate,<br />
expunem şi o caracterizare a gnoseologiei maximiene făcută de Părintele<br />
Profesor Dumitru Stăniloae, care arăta că în scrisul Sfântul Maxim se sintetizează<br />
„elementele acceptabile din platonism cu cele din aristotelism,<br />
topite într-o largă viziune proprie, dominată de Logosul care a coborât prin<br />
Întrupare până la cele mai de jos şi a străbătut prin Înălţare, cu omenitatea<br />
Lui, dincolo de toate, cuprinzându-le pe toate, ca pe toţi cei ce vor să-i<br />
mântuiască îndumnezeindu-i”94. Această pertinentă şi valoroasă caracterizare<br />
a gândirii Sfântului Maxim, prezintă natura acumulărilor intelectuale<br />
şi sufleteşti ale Sfântul Maxim, acumulări ce n-au rămas izolate şi nefolosite,<br />
ci toate valorificate printr-o simbioză bogată şi fecundă rezultată<br />
în urma topirii acestora în creuzetul viziunii proprii luminate de credinţă,<br />
unde s-au întâlnit teologia strălucită, mistica fierbinte şi filozofia sclipitoare,<br />
zămislindu-se astfel aliajul trainic al sfinţeniei intelectuale.<br />
Încheind acest mic studiu, putem concluziona că autorul ei excelează<br />
în toate domeniile cunoaşterii vremii sale, efort pe care l-a făcut nu dintr-o<br />
simplă curiozitate gnoseologică, ci din dorinţa arzătoare de a-L cunoaşte pe<br />
Dumnezeu şi de a arăta „metoda” potrivită în a realiza această cunoaştere.<br />
369
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Astfel, Sfântul Maxim Mărturisitorul ni-L „descoperă” pe Dumnezeu, dar<br />
ne şi arată calea de a ajunge la El.<br />
Bibliografie Orientativă:<br />
Izvoare<br />
1. Sfânta Scriptură, Editura Institutului Biblic şi de Misiune al Bisericii Ortodoxe Române,<br />
Bucureşti, 2005<br />
2. Filocalia, vol.2, Tipografia Arhidiecezană, Sibiu, 1947<br />
3. Filocalia, vol.3, Editura Humanitas, Bucureşti, 1999<br />
4. Sfântul Maxim Mărturisitorul, Ambigua, Editura Institutului Biblic şi de Misiune al<br />
Bisericii Ortodoxe Române, Bucureşti, 1983<br />
Lucrări teologice<br />
5. Lossky Vladimir, Introducere în teologia ortodoxă, Editura Enciclopedică, Bucureşti,<br />
1993<br />
6. Lossky Vladimir, Teologia mistică a Bisericii de Răsărit, Editura Anastasia<br />
7. Lossky Vladimir, Vederea lui Dumnezeu, Editura Institutului Biblic şi de Misiune al<br />
Bisericii Ortodoxe Române, Bucureşti, 1995<br />
8. MOLTMANN Jürgen, Dumnezeu în creaţie, Editura Reîntregirea, Alba Iulia, 2007<br />
9. Persoană şi comuniune. Prinos de cinstire Preotului profesor academician Dumitru<br />
Stăniloae 1903-1993, Editura Arhiepiscopiei Ortodoxe Sibiu, Sibiu, 1993<br />
10. RĂMUREANU, Pr. prof. dr. Ioan, Istoria bisericească universală, Editura Institutului<br />
Biblic şi de Misiune al Bisericii Ortodoxe Române, Bucureşti, 2004<br />
11. REMETE, Pr. prof. dr. George, Dogmatica Ortodoxă, Editura Reîntregirea, Alba Iulia,<br />
2000<br />
12. VOICU, arhid. prof. dr. Constantin şi DUMITRAŞCU, Pr. conf. dr. Nicu, Patrologie,<br />
Editura Institutului Biblic şi de Misiune al Bisericii Ortodoxe Române, Bucureşti, 2004<br />
Lucrări ştiinţifice<br />
13. KUHN Thomas, Structura revoluţiilor ştiinţifice, Editura Ştiinţifică şi Enciclopedică,<br />
Bucureşti, 1976<br />
14. LIVIO Mario, Ecuaţia care n-a putut fi rezolvată, Editura Humanitas, Bucureşti, 2007<br />
15. NOVACU, prof. V., Curs de Teoria Relativităţii – Teoria Relativităţii Generale – câmpul<br />
gravitaţional, Centrul de multiplicare al Universităţii Bucureşti, 1972<br />
16. PARSONS Paul, Teorii ştiinţifice în 30 de secunde, Editura Litera, Bucureşti, 2009<br />
Note:<br />
1 Pr. prof. dr. Dumitru Stăniloae în Introducerea traducătorului la Ambigua Sfântul<br />
Maxim Mărturisitorul, Editura Institutului Biblic şi de Misiune al B.O.R., Bucureşti, 1983,<br />
p. 6.<br />
2 Arhid. prof. dr. Constantin Voicu şi pr. conf. dr. Nicu Dumitraşcu, Patrologie, Editura<br />
Institutului Biblic şi de Misiune al Bisericii Ortodoxe Române, Bucureşti, 2004, p. 262.<br />
3 Ibidem, p. 263.<br />
4 Ibidem, p. 265.<br />
5 Ibidem.<br />
6 Ibidem, p. 266.<br />
7 Ibidem, p. 267.<br />
370
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
8 Hans Urs von Balthasar, Liturghia cosmică, apud arhid. prof. dr. Constantin Voicu,<br />
Hristologia cosmică după Sfântul Maxim Mărturisitorul, în Persoană şi comuniune.<br />
Prinos de cinstire preotului profesor academician Dumitru Stăniloae 1903-1993, Editura<br />
Arhiepiscopiei Ortodoxe Sibiu, Sibiu, 1993, p. 589.<br />
9 Arhid. prof. dr. Constantin Voicu, Hristologia cosmică după Sfântul Maxim Mărturisitorul<br />
în Persoană şi comuniune. Prinos de cinstire preotului profesor academician Dumitru<br />
Stăniloae 1903-1993, Editura Arhiepiscopiei Ortodoxe Sibiu, Sibiu, 1993, p. 590.<br />
10 Arhid. prof. dr. Constantin Voicu şi pr. conf. dr. Nicu Dumitraşcu, op. cit., p. 263-264.<br />
11 Ibidem, p. 263.<br />
12 Pr. prof. dr. Dumitru Stăniloae, op. cit., p. 6.<br />
13 Ibidem, p. 33.<br />
14 Sfântul Maxim Mărturisitorul, Ambigua, Editura Institutului Biblic şi de Misiune al<br />
B.O.R., Bucureşti, 1983, p. 55.<br />
15 Ibidem, p. 85.<br />
16 Lars Thunberg, Microcosm and Mediator The Theological Anthropology of Maximus<br />
the Confesor apud arhid. prof. dr. Constantin Voicu, Hristologia cosmică după Sfântul<br />
Maxim Mărturisitorul, în Persoană şi comuniune. Prinos de cinstire preotului profesor<br />
academician Dumitru Stăniloae 1903-1993, Editura Arhiepiscopiei Ortodoxe Sibiu,<br />
Sibiu, 1993, p. 593.<br />
17 Pr. prof. dr. Ioan Rămureanu, Istoria bisericească universală, Editura Institutului Biblic<br />
şi de Misiune al Bisericii Ortodoxe Române, Bucureşti, 2004, p. 160.<br />
18 Sfântul Maxim Mărturisitorul, op.cit., p. 126.<br />
19 Ibidem, p. 126-127.<br />
20 Ibidem, p. 134.<br />
21 Ibidem, p. 170.<br />
22 Ibidem, p. 205.<br />
23 Thomas Kuhn, Structura revoluţiilor ştiinţifice, Editura Ştiinţifică şi Enciclopedică,<br />
Bucureşti, 1976, p. 188.<br />
24 Sfântul Maxim Mărturisitorul, op. cit., p. 116.<br />
25 Pr. prof. dr. Dumitru Stăniloae, op. cit., p. 32.<br />
26 Sfântul Maxim Mărturisitorul, op. cit., p. 121.<br />
27 In. 14, 6.<br />
28 Pr. prof. dr. George Remete, Dogmatica Ortodoxă, Editura Reîntregirea, Alba Iulia,<br />
2000, p. 121.<br />
29 In 4, 14.<br />
30 Sfântul Maxim Mărturisitorul, op. cit., p. 177.<br />
31 Ibidem, p. 177.<br />
32 Ibidem, p. 45.<br />
33 Ibidem.<br />
34 Ibidem.<br />
35 Sfântul Maxim Mărturisitorul, Răspunsuri către Talasie în Filocalia, vol.3, Editura<br />
Humanitas, Bucureşti, 1999, p. 46.<br />
36 Paul Parsons, Teorii ştiinţifice în 30 de secunde, Editura Litera, Bucureşti, 2009, p. 125.<br />
37 Mario Livio, Ecuaţia care n-a putut fi rezolvată, Editura Humanitas, Bucureşti, 2007, p.<br />
99.<br />
38 Sfântul Maxim Mărturisitorul Capete gnostice apud Vladimir Lossky, Vederea lui<br />
Dumnezeu, Editura Institutului Biblic şi de Misiune al B.O.R., Bucureşti, 1995, p. 109.<br />
371
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
39 Idem, Ambigua, Editura Institutului Biblic şi de Misiune al B.O.R., Bucureşti, 1983, p.<br />
79-80.<br />
40 Ibidem, p. 80-81.<br />
41 Ibidem, p. 106.<br />
42 Ibidem, p. 107.<br />
43 Ibidem, p. 109.<br />
44 Ibidem, p. 112.<br />
45 Ibidem, p. 113.<br />
46 Ibidem, p. 125.<br />
47 Ibidem.<br />
48 Ibidem, p. 132.<br />
49 Ibidem, p. 132.<br />
50 Ibidem, p. 183.<br />
51 Arhid. prof. dr. Constantin Voicu, op. cit, p. 599.<br />
52 Gal.3, 28.<br />
53 Sfântul Maxim Mărturisitorul, op. cit., p. 88.<br />
54 Isaia 55, 9.<br />
55 Pr. prof. dr. Dumitru Stăniloae, op. cit., p. 28.<br />
56 Ibidem, p. 29.<br />
57 Ibidem, p.29.<br />
58 Ibidem, p.29.<br />
59 Analiza rămâne valabilă şi în cazul în care „vedem” în raţiunile divine gândurile lui<br />
Dumnezeu, căci şi gândul este purtător (şi poate purtat) de informaţie.<br />
60 Sfântul Maxim Mărturisitorul, op. cit., p. 178.<br />
61 Prof. dr. V. Novacu, Curs de Teoria Relativităţii – Teoria Relativităţii Generale – câmpul<br />
gravitaţional, Centrul de multiplicare al Universităţii Bucureşti, 1972, p. 44.<br />
62 Sfântul Maxim Mărturisitorul, op. cit., p. 173.<br />
63 Ibidem, p. 172-173.<br />
64 Ibidem, p. 173.<br />
65 Ibidem, p. 174.<br />
66 Ibidem, p. 127-128.<br />
67 Ibidem, p. 196.<br />
68 Este vorba de Steven Weinberg.<br />
69 Sfântul Maxim Mărturisitorul, op. cit., p. 71.<br />
70 Ibidem, p. 73.<br />
71 Ibidem.<br />
72 Ibidem, p. 194.<br />
73 Idem, Răspunsuri către Talasie în Filocalia, vol.3, Editura Humanitas, Bucureşti, 1999,<br />
p. 130.<br />
74 Ibidem, p. 131.<br />
75 Mt. 6, 25.<br />
76 Sfântul Maxim Mărturisitorul, Ambigua, Editura Institutului Biblic şi de Misiune al<br />
B.O.R., Bucureşti, 1983, p. 130.<br />
77 Pr. prof. dr. Dumitru Stăniloae, op. cit., p. 39.<br />
78 Sfântul Maxim Mărturisitorul, op. cit., p. 119-120.<br />
79 Ps. 18, 1.<br />
80 Sfântul Maxim Mărturisitorul, op. cit., p. 60.<br />
81 Ibidem, p. 129.<br />
372
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
82 II Cor. 3, 6.<br />
83 Sfântul Maxim Mărturisitorul, op. cit., p. 129.<br />
84 Ibidem.<br />
85 Ibidem, p. 168.<br />
86 Ibidem, p. 144.<br />
87 Ibidem, p. 158.<br />
88 Ibidem, p. 205.<br />
89 Ibidem, p. 213.<br />
90 Ibidem, p. 214.<br />
91 Ibidem, p. 249.<br />
92 Vladimir Lossky, Vederea lui Dumnezeu, Editura Institutului Biblic şi de Misiune al<br />
B.O.R., Bucureşti, 1995, p. 110.<br />
93 Mt. 16, 24.<br />
94 Pr. prof. dr. Dumitru Stăniloae, Filocalia a doua apud arhid. prof. dr. Constantin Voicu,<br />
op. cit., p. 590.<br />
373
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Ansambluri ecleziastice<br />
de importanţă naţională, în spaţiul<br />
rural al Câmpiei Burnazului de Est<br />
Prof. Dr. Mariana Valentina Găulea<br />
In spaţiul rural al Câmpiei Burnazului de Est se regăsesc obiective<br />
cultural-istorice de importanţă naţională, precum monumente<br />
şi ansambluri de arhitectură, de factură religioasă şi<br />
civilă, numeroase monumente şi situri arheologice, monumente de artă<br />
plastică şi comemorative. Se adaugă patrimoniul imaterial, care amprentează<br />
membrii unei comunităţi prin obiceiurile şi tradiţiile lor, moştenite<br />
din străbuni şi transmise mai departe generaţiilor viitoare.<br />
La nivel naţional, au fost selectate cele mai valoroase edificii ecleziastice,<br />
din punct de vedere arhitectural, cultural, istoric şi peisagistic, în scopul<br />
evaluării patrimoniului material. Pentru spaţiul rural al Câmpiei Burnazului<br />
de Est, „Lista Monumentelor Istorice 2010” menţionează următoarele<br />
obiective de factură religioasă:<br />
- Biserica cu hramul „Cuvioasa Paraschiva”, datată 1898- 1900, în<br />
satul Bălanu, Biserica cu hramul „Sf. Voievozi” („Sf. Arhangheli Mihail<br />
şi Gavriil”), din 1907-1912, satul Onceşti, Biserica cu hramul „Naşterea<br />
Maicii Domnului”- parohia I, datată 1862 şi Biserica cu hramul „Sf. Nicolae”-<br />
parohia II, din 1863, în satul Stăneşti şi Biserica cu hramul „Sf.<br />
Gheorghe”, datată 1875, în satul Ghizdaru, comuna Stăneşti;<br />
- Biserica cu hramul „Adormirea Maicii Domnului”, datată 1908-<br />
1910, în satul Băneasa, Biserica cu hramul „Sf. Nicolae”, din 1858, în<br />
374
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
satul Frasinu şi Biserica cu hramul „Adormirea Maicii Domnului”, datată<br />
1865, în satul Pietrele, comuna Băneasa;<br />
- Biserica cu hramul „Adormirea Maicii Domnului”, datată 1886, satul<br />
Braniştea şi Biserica cu hramul „Adormirea Maicii Domnului”, datată<br />
1844-1846, din satul Oinacu;<br />
- Biserica cu hramul „Sf. Gheorghe”, de la sfârşitul secolului al XIXlea,<br />
satul Brăniştari, Biserica cu hramurile „Adormirea Maicii Domnului”<br />
şi „Sf. Nicolae”, datată 1865 şi Biserică de lemn din secolul al XIX-lea,<br />
din satul Călugăreni, Biserica cu hramul „Sf. Voievozi” („Sf. Arhangheli<br />
Mihail şi Gavriil”), din 1840- 1842 şi ruine de beci, din sec. XVIII- XIX,<br />
în satul Hulubeşti, comuna Călugăreni;<br />
- Biserica cu hramul „Sf. Ioan Botezătorul”, datată 1857, din satul<br />
Schitu şi fundaţiile Bisericii „Sf. Nicolae”, din 1867, reconstruită în anul<br />
2003, în satul Cămineasca, comuna Schitu;<br />
- Biserica cu hramurile „Sf. Apostoli Petru şi Pavel” şi „Adormirea<br />
Maicii Domnului”, datată 1864, în satul Cetatea şi ruinele Bisericii din<br />
Silişte, datate 1791, Biserica cu hramul „Sf. Ecaterina”, din 1880, din satul<br />
Frăteşti, comuna Frăteşti;<br />
- Biserica cu hramul „Adormirea Maicii Domnului”, 1902, satul Chiriacu,<br />
Biserica cu hramul „Cuvioasa Paraschiva”, datată 1890, din satul<br />
Izvoarele, Biserica cu hramul „Sf. Nicolae”, datată 1885, refăcută în anul<br />
1938, din satul Petru Rareş, Biserica cu hramul „Sf. Voievozi” („Sf. Arhangheli<br />
Mihail şi Gavriil”), datată 1850, din satul Valea Bujorului şi Biserica<br />
cu hramul „Sf. Nicolae”, datată 1879, din satul Dimitrie Cantemir,<br />
comuna Izvoarele;<br />
- Biserica cu hramul „Sf. Împăraţi Constantin şi Elena”, datată 1876,<br />
în satul Copaciu, Biserica cu hramul „Sf. Gheorghe”, datată 1931, din<br />
satul Naipu, Biserica cu hramul „Sf. Voievozi Mihail şi Gavriil”, datată<br />
1820, din satul Valea Plopilor şi Biserica cu hramul „Sf. Nicolae”, în fostul<br />
sat Sălcioara, datată 1868, Biserica „Sf. Nicolae”, din 1866, în satul<br />
Ghimpaţi;<br />
- Biserica cu hramul „Sf. Împăraţi Constantin şi Elena”, datată 1830,<br />
satul Cucuruzu şi Biserica cu hramul „Adormirea Maicii Domnului”, datată<br />
anul 1883, Biserica cu hramul „Sf. Nicolae”, datată 1876, în satul<br />
Răsuceni, comuna Răsuceni;<br />
375
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
- Biserica cu hramul „Cuvioasa Paraschiva”, datată 1870, satul Daia,<br />
comuna Daia;<br />
- Biserica cu hramul „Adormirea Maicii Domnului”, datată 1856, în<br />
satul Găujani şi Biserica cu hramul „Cuvioasa Paraschiva”, datată 1882,<br />
în satul Pietrişu, comuna Găujani;<br />
- Biserica cu hramul „Sf. Treime”, datată 1894, refăcută în anul 1932,<br />
în satul Gogoşari, Biserica cu hramul „Sf. Nicolae”, datată 1922, în satul<br />
Răleşti şi Biserica cu hramul „Sf. Nicolae”, din 1886, în satul Izvoru, comuna<br />
Gogoşari;<br />
- Biserica cu hramul „Cuvioasa Paraschiva”, datată 1857, Biserica cu<br />
hramul „Sf. Nicolae”, turn clopotniţă şi zid de incintă, datate secolul al<br />
XVIII-lea, refăcute în 1818, în satul Gostinari, Biserica cu hramul „Sf.<br />
Nicolae”, datată 1668, din satul Mironeşti, comuna Gostinari;<br />
- Biserica „Sf. 40 de Mucenici” (1907), Biserica din cimitir, datată<br />
1888, satul Greaca;<br />
- Biserica cu hramurile „Sf. Treime” şi „Sf. Arhangheli Mihail şi Gavriil”,<br />
datată 1644 şi refăcută în anul 1883, din satul Herăşti, zidită de<br />
principesa Elina, soţia domnitorului Matei Basarab;<br />
- Biserica cu hramul „Sf. Nicolae”, datată 1880, din satul Hodivoaia<br />
şi Biserica cu hramul „Sf. Ioan Botezătorul”, din 1835, refăcută în 1879,<br />
în satul Putineiu, comuna Putineiu;<br />
- Biserica „Sf. Ioan Botezătorul” şi „Sf. 40 de Mucenici”, din anul<br />
1844, satul Malu;<br />
- Biserica cu hramul „Cuvioasa Paraschiva”, datată 1884, din satul<br />
Mihai Bravu;<br />
- Biserica cu hramul „Sf. Gheorghe”, datată 1863, în satul Mirău şi<br />
Biserica cu hramurile „Sf. Cuvioasă Paraschiva” şi „Sf. Nicolae”, datată<br />
1838, satul Stoeneşti;<br />
- Biserica cu hramul „Sf. Mare Mucenic Dimitrie”, datată 1859, în Puieni,<br />
Prundu;<br />
- Biserica cu hramul „Sf. Gheorghe”, de la 1864, din satul Slobozia,<br />
comuna Slobozia;<br />
- Biserica de lemn „Sf. Ecaterina”, datată 1840, în satul Tomuleşti,<br />
comuna Toporu;<br />
376
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
- Biserica cu hramul „Sf. Pantelimon”, datată 1845, din satul Vedea,<br />
comuna Vedea, ctitorie a dr. Apostol Arsache, prim-ministru şi ministru<br />
de externe în timpul lui Alexandru Ioan Cuza; pictura, datând din 1874,<br />
realizată de marele pictor Gheorghe M. Tattarăscu;<br />
- Biserica cu hramul „Adormirea Maicii Domnului”, datată 1657, în<br />
satul Grădiştea şi Biserica „Adormirea Maicii Domnului”, datată 1882,<br />
în satul Budeni, comuna Comana;<br />
- Mănăstirea Comana, datată din sec. XVI-XVIII, cuprinzând Biserica<br />
cu hramul „Sf. Nicolae”, Casa domnească, corpul de chilii, turnul clopotniţei<br />
şi zidul de incintă, în satul Comana.<br />
Mănăstirea Comana este amplasată pe malul drept al Neajlovului, la<br />
vest de calea ferată Bucureşti-Giurgiu, în satul Comana, str. Radu Şerban,<br />
nr. 392, comuna Comana. Este construită în stil brâncovenesc şi<br />
poartă hramul „Sf. Ierarh Nicolae”. Se crede că domnitorul Vlad Ţepeş ar<br />
fi primul ctitor al mănăstirii fortificate, în anii 1461-1462. De altfel, unii<br />
istorici consideră că aici s-ar afla adevăratul mormânt al lui Vlad Ţepeş,<br />
voievodul Ţării Româneşti (1448; 1456; 1462; decembrie 1476), ce ar fi<br />
fost ucis la Comana, în lupta cu Basarab Laiotă.<br />
În a doua jumătate a secolului XVI, Comana a revenit lui Şerban din<br />
Coiani, viitorul domn Radu Şerban, care a restaurat mănăstirea, între<br />
1588-1589. În timpul domniei lui Matei Basarab, aici s-a derulat o deosebită<br />
viaţă religioasă. Totodată, în biserica mănăstirii, în pronaos, se<br />
află înhumaţi Şerban Basarab Voievod, Drăghici Cantacuzino vel Spătar<br />
şi Constantin vel Paharnic. Tot la Comana se află rămăşiţele pământeşti<br />
ale domnitorului Radu Şerban, decedat în anul 1620 şi ale lui Nicolae<br />
Pătraşcu, fiul lui Mihai Viteazul.<br />
Zidurile mănăstirii şi-au dovedit trăinicia în timpul războiului rusoturc<br />
din perioada 1768-1774. De altfel, Comana a reprezentat, pentru capitala<br />
Ţării Româneşti, o fortificaţie de strajă şi de apărare în calea otomanilor.<br />
În existenţa ei de secole, mănăstirea a căzut în ruină de câteva<br />
ori, efect al războaielor, luptelor şi cutremurelor suferite.<br />
În anul 1728, lăcaşul de cult este închinat Patriarhiei Sfântului Mormânt<br />
de la Ierusalim, de către Nicolae Mavrocordat, moment în care începe<br />
perioada de declin a Comanei. După secularizarea averilor mănăstireşti,<br />
toate moşiile au fost expropriate, călugării au părăsit mănăstirea,<br />
iar aceasta s-a trans<strong>format</strong> în biserică parohială a satului, în perioada<br />
1863-1992. Ultima restaurare a fost realizată între anii 1988-1990, fapt<br />
377
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
ce a pregătit reactivarea mănăstirii. Prin urmare, în 1992, Comana redevine<br />
mănăstire de călugări, cu viaţă monahală de obşte.<br />
Astăzi, locaşul reprezintă un ansamblu monastic complex, de referinţă<br />
pentru <strong>Episcopia</strong> <strong>Giurgiului</strong>, ce cuprinde: biserica, Casa domnească,<br />
chiliile, clopotniţa, o parte din zidul original, un muzeu amenajat de călugări<br />
în fostul beci domnesc, Mausoleul ostaşilor căzuţi în Primul Război<br />
Mondial, între 1916-1919 şi Centrul Cultural „Radu Şerban Voievod”.<br />
Aceste obiective de factură religioasă se încadrează administrativ în<br />
judeţul Giurgiu.<br />
Tot din spaţiul rural al Burnazului de Est fac parte şi câteva edificii<br />
religioase din judeţul Călăraşi:<br />
- fosta Mănăstire Cătălui (ruine), din secolul XVI, refăcută în sec.<br />
XVII-XVIII şi Biserica cu hramul “Sf. Nicolae”, din 1938-1956, în satul<br />
Căscioarele, comuna Căscioarele;<br />
- ruinele Bisericii „Adormirea Maicii Domnului”, din 1754, din satul<br />
Radovanu, comuna Radovanu.<br />
Alte ansambluri ecleziastice, dar de importanţă locală, sunt: Mănăstirea<br />
cu hramul “Sfântul Ioan Rusul”, comuna Slobozia, Schitul “Delta<br />
Neajlovului” din satul Brăniştari, comuna Călugăreni, Schitul „Barbu<br />
Bellu” (în ruină zeci de ani, însă reactivat în 2008), din comuna Gostinari,<br />
Schitul „Acoperământul Maicii Domnului”, comuna Izvoarele, Mănăstirea<br />
cu hramul „Adormirea Maicii Domnului” din satul Valea Roşie,<br />
comuna Mitreni.<br />
În privinţa proiectelor de amenajare turistică, din decembrie 2010<br />
până în decembrie 2013, Consiliul Judeţean Giurgiu, în parteneriat cu<br />
Mănăstirea Comana şi Consiliul Local Comana, implementează proiectul<br />
„Restaurarea şi valorificarea turistică durabilă a monumentului istoric<br />
Mănăstirea Fortificată Comana şi modernizarea infrastructurii conexe”.<br />
Proiectul este selectat în cadrul Programului Operaţional Regional<br />
şi cofinanţat de U.E. prin Fondul European de Dezvoltare Regională,<br />
Axa Prioritară 5 – „Dezvoltarea durabilă şi promovarea turismului”, Domeniul<br />
de Intervenţie 5.1 – „Restaurarea şi valorificarea durabilă a patrimoniului<br />
cultural, precum şi crearea/ modernizarea infrastructurilor<br />
conexe”.<br />
Obiectivul general al proiectului este dezvoltarea durabilă şi echilibrată<br />
a Regiunii de Dezvoltare Sud-Muntenia, prin îmbunătăţirea<br />
378
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
avantajelor competitive regionale în domenii cu valoare adăugată mare<br />
şi conţinut calitativ şi cognitiv ridicat, iar obiectivul specific este dat de<br />
valorificarea patrimoniului cultural - istoric al judeţului Giurgiu, prin<br />
restaurarea monumentului istoric cu valoare turistică naţională, Mănăstirea<br />
Comana.<br />
Un panou de informare turistică din rezervaţia ştiinţifică Pădurea<br />
Oloaga-Grădinari poartă următorul mesaj: „Pe acest loc se va ridica Memorialul<br />
Vlad Ţepeş, în apropierea zonei în care acesta a fost ucis după<br />
lupta cu Basarab Laiotă (decembrie 1476) şi a mormântului său din prima<br />
Mănăstire de la Comana, ctitoria sa”. În rezervaţie există un izvor,<br />
numit “Fântâna cu nucu” şi un panou turistic care face cunoscută turiştilor<br />
legenda despre moartea voievodului Ţării Româneşti. Astfel, locul<br />
din pădurea Comanei, unde Vlad Ţepeş a fost ucis, s-a umplut cu<br />
ghimpi şi de izvoare. Călugării l-au înmormântat pe domnitor în mănăstire,<br />
după care au săpat o fântână.<br />
Consiliul Judeţean Giurgiu a mai fost beneficiarul unor proiecte<br />
finanţate de U.E.: „Crearea şi promovarea relaţiei culturale transfrontaliere<br />
de la complexul medieval al Mănăstirii Ivanovo şi Mănăstirii<br />
,,Sfântul Dimitri Bassarabovski”, prin aşezămintele ortodoxe din Ruse<br />
şi Giurgiu, până la Comana”, prin Programul PHARE - CBC BG 2004 şi<br />
„Viitorul Dezvoltării Locale - Turismul în zona de Graniţă”, prin Programul<br />
de Cooperare Transfrontalieră România- Bulgaria 2006, în parteneriat<br />
cu Asociaţia „Euroregiunea Danubius”, Ruse, autoritatea contractantă<br />
fiind Ministerul Dezvoltării Regionale şi Locuinţei.<br />
Casa Memorială ,,Gellu Naum” (1915-2001), din satul Comana, îşi<br />
merită menţiunea, însă monumentul civil de arhitectură este închis<br />
vizitatorilor.<br />
În acord cu bogăţia şi valoarea monumentelor istorice şi ecleziastice<br />
din Câmpia Burnazului de Est, acţiunile de valorificare şi promovare a<br />
acestora trebuie intensificate.<br />
379
Bibliografie:<br />
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
1. Lepădatu, Al., 1947, Comana, B.C.M.I., I, nr. 1.<br />
2. Petcu, M., Lihănceanu, N., Pintilie, A., Creţu, R.-A., 2011, Pagini din istoria monahismului<br />
ortodox în revistele teologice din România. Aşezăminte monahale, Editura Bibliotecii<br />
Naţionale a României, Editura Mitropolit Iacov Putneanu.<br />
***, 1978, Ilfov-File de istorie, Comitetul de Cultură şi Educaţie Socialistă al Judeţului Ilfov,<br />
Muzeul Judeţean, Întreprinderea poligrafi că “Bucureştii-Noi”, Bucureşti.<br />
***, 2006, Strategia de dezvoltare a judeţului Giurgiu pentru perioada 2008-2013, Consiliul<br />
Judeţean Giurgiu.<br />
***, Strategia de dezvoltare rurală a regiunii transfrontaliere Giurgiu-Ruse.<br />
***, <strong>Almanah</strong> <strong>Bisericesc</strong> 2008, Editura Episcopiei <strong>Giurgiului</strong>, Giurgiu.<br />
***, Lista Monumentelor Istorice 2010, Ministerul Culturii şi Patrimoniului Naţional şi<br />
Institutul Naţional al Patrimoniului.<br />
http://www.cultura.ro<br />
380
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Mănăstirea “Brâncoveanu” de la<br />
Sâmbăta de Sus în vremea stăreţiei<br />
Părintelui Arsenie Boca<br />
381<br />
Prof. Marioara Petcu<br />
Lucrarea duhovnicească a Părintelui Arsenie la Mănăstirea Sîmbăta<br />
de Sus a fost una de excepţie şi a generat o mişcare de<br />
reînnoire religioasă1, dovadă fiind atât mărturiile directe ale<br />
celor care l-au căutat şi s-au folosit de sfaturile, rugăciunile şi harul Sfinţiei<br />
Sale, cât şi numeroasele aprecieri deosebit de elogioase la adresa sa,<br />
aprecieri venite din partea unor personalităţi de seamă ale Bisericii şi nu<br />
numai.<br />
Însă pentru a descrie anumite aspecte ale vastei lucrări duhovniceşti a<br />
părintelui, este mai întâi necesar să scoatem la lumină câteva dintre virtuţile<br />
duhovniceşti care au împodobit personalitatea Părintelui Arsenie<br />
Boca, calităţi spirituale fără de care nu ar fi fost posibilă această lucrare<br />
duhovnicească de asemenea proporţie şi intensitate.<br />
Mai întâi de toate trebuie să remarcăm că Părintele Arsenie (ca şi în cazul<br />
Sfântului Ioan Gură de Aur) nu a alergat după preoţie, această atitudine
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
reieşind dintr-o declaraţie dată la Securitate, declaraţie ce constituie în<br />
acelaşi timp şi o autobiografie, unde părintele scrie că l-a rugat pe viitorul<br />
Ieromonah Serafim Popescu să primească preoţia, căci Sfinţia Sa se simţea<br />
“nevrednic”2. Se vede de aici că o calitate fundamentală a părintelui (asaltat<br />
de mulţimi încă de pe timpul când nu era preot) era smerenia, virtute<br />
duhovnicească ce răzbate şi din ultimele cuvinte ale autobiografiei mai sus<br />
pomenite, când spune că “asta îmi este toată misiunea şi rostul pe pământ,<br />
pentru care (Dumnezeu - n.n.) m-a înzestrat cu daruri, deşi eu sunt nevrednic”3.<br />
Iată cum Părintele Arsenie, posesor al unor daruri dumnezeieşti<br />
recunoscute de către atâţia credincioşi care-l căutau în număr mare, se socotea<br />
cu multă smerenie nevrednic, autoapreciere “acuzatoare” pe care şi-o<br />
aduce chiar de două ori în declaraţia despre care am vorbit mai înainte.<br />
Prezenţa virtuţii smereniei la Părintele Arsenie se conturează şi mai<br />
mult, dacă ne gândim că numărul impresionant de oameni care l-au căutat<br />
pe părintele, nu numai la Sâmbăta, dar şi în celelalte locuri prin care a<br />
trecut, nu l-a făcut să cadă în mândrie (păcat în care cade cu uşurinţă un<br />
om cu faimă mare), ci dimpotrivă l-a adâncit şi mai mult pe părintele în<br />
trăirea credinţei, fiind profund conştient de sfaturile pe care le dădea şi de<br />
consecinţele acestora (care de fapt s-au materializat într-o binecuvântare<br />
dumnezeiască pentru cei care l-au ascultat).<br />
De asemenea, cel mai de seamă teolog al Bisericii noastre, Părintele<br />
Profesor Dumitru Stăniloae, ne-a lăsat o elocventă mărturisire despre lucrarea<br />
duhovnicească a Părintelui Arsenie de la Mănăstirea Sâmbăta de<br />
Sus, afirmând într-un articol de ziar astfel: "De multe ori ne simţeam datori<br />
să scriem în această foaie despre lucrarea duhovnicească ce se săvârşeşte<br />
zi de zi la Mănăstirea “Brâncoveanu”, cu largi şi adânci efecte în viaţa<br />
poporului nostru. Într-o foaie ca a noastră, nu se dau numai îndemnuri<br />
pentru ceea ce ar trebui să se facă în scopul întăririi credinţei, ci se încrestează<br />
faptele care ilustrează modul în care trebuie să se lucreze în zilele<br />
noastre şi care pot influenţa astfel asupra altora, preoţi şi credincioşi. Cu<br />
atât mai mult eram datori să vorbim despre o lucrare de proporţiile celei de<br />
la Sâmbăta de Sus, care taie azi brazdă adâncă în viaţa sufletească a unor<br />
cercuri de credincioşi...O facem deci, cu riscul de a supăra pe Părintele Arsenie,<br />
ostenitorul smerit de la Sâmbăta, care consideră vorba bună care i<br />
se spune ca cel mai mare rău ce i se poate face. Gândul Î.P.S. Mitropolit<br />
Nicolae de-a iniţia prin restaurarea Mănăstirii martire a lui Constantin<br />
Brâncoveanu nu numai reînfiinţarea monahismului din Transilvania, ci,<br />
382
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
cu voia lui Dumnezeu, o refacere generală a duhului călugăresc ortodox,<br />
atât de scăzut în ultimile timpuri, a început să-şi arate rodul cel mai promiţător.<br />
Mănăstirea de la Sâmbăta de Sus nu e loc pitoresc de excursii şi<br />
de distracţii înrămate în chenare arhaice, ci mediu de zguduiri sufleteşti<br />
înnoitoare, de întâlniri serioase ale sufletelor cu vocea lui Dumnezeu care<br />
le obligă la o viaţă scoasă din mocirla inconştienţei şi plăcerilor uşoare"4.<br />
Importanţa conţinutului acestui articol şi a persoanei care l-a scris ne<br />
îndeamnă a face câteva sublinieri pe marginea textului de mai sus, evidenţieri<br />
de mare utilitate pentru tema de faţă, mai ales că Părintele Profesor<br />
Dumitru Stăniloae, de multe ori se simţea dator să scrie “despre lucrarea<br />
duhovnicească ce se săvârşeşte zi de zi la Mănăstirea Brâncoveanu”.<br />
În primul rând, articolul marelui nostru teolog ne redescoperă la Părintele<br />
Arsenie acea adâncă şi autentică smerenie, căci deşi activitatea Părintelui<br />
Arsenie era una extraordinară şi plină de osteneală, cu toate acestea<br />
orice simplă evidenţiere a ei comporta riscul “de a supăra pe Părintele<br />
Arsenie ostenitorul smerit de la Sâmbăta, care consideră vorba bună care<br />
i se spune ca cel mai mare rău ce i se poate face”. Constatăm, aşadar, o<br />
atitudine creştină profund patristică şi autentic călugărească, un exemplu<br />
pentru noi cei care, în zilele de astăzi, ne străduim atât de mult să scoatem<br />
în evidenţă toate realizările şi faptele noastre cele bune. Părintele Arsenie,<br />
dedicat ascultării de Dumnezeu, excludea cu desăvârşire lăudarea ostenelilor<br />
sale, poate şi de teama de a nu pierde răsplata Tatălui ceresc “care<br />
vede în ascuns”5, răsplată de care nu se fac părtaşi cei care “şi-au primit<br />
plata lor”6. Smerenia părintelui s-a văzut şi cu alte ocazii, căci atunci când<br />
veneau la Mănăstirea Sâmbăta mulţimi de credincioşi (cu căruţele sau pe<br />
jos) dornici să audă şi cuvânt de învăţătură din gura părintelui, Sfinţia Sa<br />
le spunea că nu era nevoie să vină până acolo putând să meargă mai bine<br />
la preoţii lor din sat care erau la fel ca dânsul sau chiar mai buni7.<br />
Mai mult decât atât, convins fiind de valoarea deosebită a smereniei,<br />
părintele i-a învăţat pe credincioşi nu numai să făptuiască sau să grăiască<br />
smerit, ci şi să gândească în acest fel, împărtăşind poporului credincios<br />
şi un principiu de cugetare smerită, anume “să te consideri mai mic decât<br />
toată zidirea”. Şi poate datorită acestei extraordinare smerenii a Părintelui<br />
Arsenie (strict necesară unei trăiri autentic ortodoxe), numeroasele sale<br />
lucrări şi roade spirituale nu sunt cunoscute decât de cei care-l cinstesc ca<br />
pe un om duhovnicesc, şi poate tot din această “cauză” încă mai întâlnim<br />
ici şi colo reticenţă sau chiar împotrivire la adresa Sfinţiei Sale.<br />
383
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Revenind la textul din Telegraful Român, ne mai atrage atenţia aprecierea<br />
Părintelui Dumitru Stăniloae referitoare la efectele activităţii Părintelui<br />
Arsenie în sufletele credincioşilor, efecte pe care le numeşte “zguduiri<br />
sufleteşti înnoitoare” şi acestea sunt cu atât mai importante cu cât vin<br />
din partea unui teolog de excepţie la care cuvintele sunt foarte bine alese<br />
în vederea descrierii unor realităţi bisericeşti. Ştim prea bine că zguduirea<br />
sau cutremurarea sufletească nu este decât o consecinţă a unei revelaţii împărtăşite<br />
omului, aceste schimbări radicale fiind efectul lucrării deosebite<br />
a harului prezent în persoana părintelui, har prin care s-au săvârşit adevărate<br />
minuni în vieţile credincioşilor.<br />
Şi tot în textul amintit, ne mai impresionează metafora pe care marele<br />
nostru teolog o foloseşte pentru a descrie predica părintelui, pe care îl descrie<br />
ca pe o “voce a lui Dumnezeu”. Această apreciere face inutil aproape<br />
orice alt comentariu, însă aduce mai mult la lumină tainicele lucrări duhovniceşti<br />
de excepţie ce aveau loc în acele vremuri la sfânta Mănăstire<br />
Sâmbăta de Sus.<br />
Dacă ne întoarcem la autobiografia Părintelui Arsenie Boca, descoperim<br />
şi alte virtuţi ale Sfinţiei Sale atunci când îşi dezvăluie preocupările<br />
care-l caracterizau şi modul în care îşi cugeta destinul. Astfel, lecturând<br />
ultimele cuvinte ale declaraţiei autobiografice ce alcătuiesc scurta şi revelatoare<br />
încheiere “de alte gânduri şi rosturi sunt străin”8, descoperim completa<br />
detaşare a părintelui de scopurile lumeşti ale vieţii, urmărind doar să<br />
propovăduiască “iubirea lui Dumnezeu şi sfinţirea oamenilor prin iubire”.<br />
Aceste cuvinte ale Părintelui Arsenie sunt impresionante ţinând cont şi<br />
de împrejurările în care au fost scrise. Să nu uităm că ele fac parte dintr-o<br />
declaraţie dată la securitate, moment în care, pentru un om obişnuit înfricoşat<br />
de o astfel de situaţie, primează autoapărarea şi prezentarea faptelor<br />
într-o lumină favorabilă, şi nu discursul teologic cu accentele sale misionare<br />
şi morale. Este încă o dovadă că părintele gândea la fel de duhovniceşte<br />
în orice împrejurare s-ar fi găsit.<br />
O altă calitate sfinţitoare cu care era înzestrat Părintele Arsenie, era capacitatea<br />
de a se jertfi şi de a suferi pentru alţii, precum şi puterea de a-i<br />
ierta pe cei ce i-au greşit, în sprijinul celor afirmate stând dovadă mai multe<br />
fapte ale Sfinţiei Sale. Mai întâi, să ne aducem aminte de primirea tânărului<br />
Leonida Plămădeală la Mănăstirea Prislop, unde a fost acceptat de<br />
Părintele Arsenie (deşi viitorul mitropolit era urmărit de autorităţi şi putea<br />
crea probleme tuturor celor cu care venea în contact cu dânsul) şi unde a<br />
384
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
fost călugărit şi hirotonit ierodiacon. Apoi, este cunoscut episodul întâlnirii<br />
dintre Părintele Arsenie şi Părintele Nicolae Bordaşiu (fost slujitor la Biserica<br />
,,Sf. Silvestru”)9 care, fiind urmărit de securitate se afla ascuns undeva<br />
în Timişoara, locul întâlnirii şi scopul acesteia nefiind aduse la cunoştinţa<br />
securităţii de către Părintele Arsenie. Pentru faptul că Părintele Arsenie<br />
nu a comunicat autorităţilor locul unde Părintele Bordaşiu se ascundea, la<br />
11 noiembrie 1955, marele duhovnic a fost arestat de Procuratura Militară<br />
Teritorială Timişoara şi condamnat la 6 luni de detenţie10.<br />
În fine, ca o ultimă dovadă a calităţii mai sus amintite a Părintelui Arsenie<br />
(care mai mult de jumătate din viaţă a fost urmărit şi persecutat), stă<br />
şi mărturia Părintelui Savian Bunescu, parohul Bisericii Drăgănescu între<br />
1937 şi 1999, care a făcut publice cuvintele pe care Părintele Arsenie (referindu-se<br />
la cei care l-au necăjit) i le-a împărtăşit înainte de a pleca la cele<br />
veşnice: “să spui părinte că i-am iertat pe toţi”.<br />
Desigur, că Părintele Arsenie avea şi alte calităţi duhovniceşti, printre<br />
acestea numărându-se asceza şi munca perseverentă. În acest sens, avem<br />
o mărturie a Preotului Ioan Ciungara din Copăcel care relatează despre<br />
Părintele Arsenie astfel: „trăia foarte modest, în multă rugăciune şi lucra<br />
aproape zi şi noapte. Acolo s-au adunat toate amintirile despre părintele,<br />
ale sătenilor noştrii din Ţara Făgăraşului, pentru că de multe ori oamenii<br />
acolo se spovedeau, acolo se împărtăşeau, mergând la mănăstire de dragul<br />
părintelui şi de puterea sa dumnezeiască”11.<br />
O altă dimensiune a personalităţii Părintelui Arsenie asupra căreia nu<br />
vom insista (dat fiind caracterul teologic mai special al lucrării de faţă şi<br />
multitudinea cărţilor cu această tematică) a fost şi harisma sa taumaturgică,<br />
multe mărturisiri ale credincioşilor aducând la cunoştinţa celorlalţi<br />
vindecări miraculoase. Tot în această categorie intră şi minunile cutremurătoare<br />
pe care părintele le-a făcut, dintre acestea amintind numai o întâmplare12<br />
petrecută în timpul celui de al doilea război mondial. Era în<br />
anul 1941 şi bărbaţii plecau pe front. De aceea, mulţi au alergat la Mănăstirea<br />
Sâmbăta de Sus pentru a lua o binecuvântare de la părintele. La despărţirea<br />
de ei Părintele Arsenie cu unii a dat mâna, iar cu alţii nu. Cei din a<br />
doua categorie s-au întristat, însă părintele le-a spus acestora: ,,Mă, cu voi<br />
mă mai întâlnesc !” ceea ce s-a şi întâmplat. Printre aceştia s-a numărat şi<br />
bunicul meu căruia părintele i-a dat şi un bilet pe care erau scrise rugăciunea<br />
,,Doamne Iisuse” şi o rugăciune către Maica Domnului, atrăgându-i<br />
atenţia să citească rugăciunile ori de câte ori urma să fie în pericol. Bunicul<br />
385
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
l-a ascultat pe părintele şi s-a întors cu bine acasă, iar o parte a biletului<br />
este redată în imaginea de mai jos.<br />
O altă menţionare despre înzestrarea harismatică a Părintelui Arsenie<br />
vine şi de la marele duhovnic al Mănăstirii Sâmbăta, Părintele Teofil, care<br />
spunea că din câţi oameni lucrători în Biserică a cunoscut, Părintele Arsenie<br />
Boca a fost personalitatea cea mai puternică, cea mai distinctă şi a avut<br />
nişte daruri pe care nu le-a întâlnit la altcineva13. Şi tot o mărturie venită<br />
din interiorul mănăstirii este şi cea a Părintelui Serafim Popescu care spunea<br />
cu multă înţelepciune şi smerenie că „nouă ne dă Dumnezeu harul cu<br />
picătura, (însă) lui Arsenie i l-a dat cu găleata”14.<br />
O altă descriere emoţionantă ce merită a fi cunoscută, este cea a călugăririi<br />
părintelui, eveniment ce a avut loc la Mănăstirea ,,Brâncoveanu” şi<br />
care este relatat în textul următor: "În adevăr, săvârşirea Sfintei Liturghii<br />
a fost pentru toţii cei ce veniseră la Sâmbăta de Sus, prilej de bucurii care<br />
au făcut să stoarcă lacrimi din ochi. Vreau să vorbesc de mişcarea şi emoţionanta<br />
tundere în monahism pe seama acestei ctitorii voievodale a unuia<br />
din mulţii şi luminaţi absolvenţi ai "Academiei Adreiane", Părintele diacon<br />
Boca, diplomat al Şcoalei de Bele-Arte din Bucureşti. Moţ după locul de<br />
naştere, crescut şi educat în studiul teologiei, tânărul monah a înţeles să<br />
dea ascultare gândurilor marelui Ierarh al Bisericii noastre, consacrânduşi<br />
viaţa lui Hristos prin studiul picturii bisericeşti, pe care s-o desfăşoare<br />
acolo în liniştea munţilor pe care “Brâncoveanu” îl alesese ca loc de retragere<br />
şi de rugăciune".15<br />
386
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Un alt episod consemnat în scris este hirotonia întru ieromonah a Părintelui<br />
Arsenie, eveniment petrecut în 194216 şi care este relatat în cele<br />
ce urmează: "În vinerea Izvorului Tămăduirii din acest an a avut loc la<br />
Mănăstirea Sâmbăta de Sus obişnuitul pelerinaj. Pelerinii, veniţi în număr<br />
atât de mare faţă de timpurile grele pe care le străbatem şi de vremea ploioasă,<br />
au avut mari bucurii duhovniceşti. S-a slujit Sfânta Liturghie atât la<br />
altarul mănăstirii, cât şi în aer liber. Î.P.S. Sa a hirotonit cu acest prilej pe<br />
cuviosul protodiacon Arsenie Boca întru ieromonah, iar pe tânărul, absolvent<br />
de Teologie Vasile Şortan întru diacon pentru trebuinţele mănăstirii.<br />
Predica înălţătoare şi duioasă a Î.P.S. sale a stors lacrimi pelerinilor. A urmat<br />
sfinţirea apei la fântâna tămăduitoare şi un Sfânt Maslu cu mare sobor<br />
de preoţi. Mănăstirea lui Constantin Brâncoveanu a reînviat cu toată<br />
puterea duhovnicească. Peste Ţara Oltului suflă cu putere duhul lui Dumnezeu<br />
prin mijlocirea mănăstirii reînviate din mormântul în care o aşezaseră<br />
adversarii neamului şi ai credinţei drepte". De interes pentru tema<br />
noastră este şi detaliul ce menţionează prezenţa numeroasă a pelerinilor în<br />
ciuda vremii ploioase şi a timpurilor grele ale războiului. Oare ce-i aducea<br />
la sfânta mănăstire pe aceşti oameni, în număr atât de mare şi în condiţiile<br />
grele de atunci? Cu siguranţă că pentru omul credincios orice slujbă (cu<br />
atât mai mult cea legată de hirotonie) este foarte frumoasă şi atractivă, iar<br />
prezenţa la rugăciune este cu atât mai mare, cu cât viaţa este mai grea şi<br />
pericolele mai iminente, însă cu certitudine că prezenţa numeroasă a credincioşilor<br />
se datora şi persoanei Părintelui Arsenie.<br />
O altă relatare grăitoare despre atmosfera duhovnicească de la Mănăstirea<br />
Sâmbăta de Sus este şi cea din care aflăm că un număr mare de persoane<br />
(200-300) se aflau zilnic la mănăstire pentru a se ruga şi pentru a<br />
se elibera de povara păcatelor. Aceştia veneau de la sute de kilometri şi se<br />
simţeau acolo foarte bine, încât nu mai doreau să plece. Plecau de la gara<br />
Voila şi parcurgeau mulţi kilometri pe jos sau cu căruţele, pentru a ajunge<br />
la locul de linişte sufletească de la Sâmbăta de Sus, unde doreau să îşi mărturisească<br />
păcatele, unii cerând cu o insistenţă ieşită din comun: "Părinte<br />
de mine când vezi, că nu mai pot purta povara pe mine? "17.<br />
Aşa cum am văzut, Părintelui Arsenie nu-i plăcea să-l lauzi, el ducând<br />
o viaţă aspră. Prin tot ceea ce făcea şi propovăduia, părintele dorea o lepădare<br />
a omului de păcat şi o restaurare a lui în cel mai autentic duh ortodox.<br />
De aceea, predica de la Sâmbăta era una care combătea păcatul şi arăta că<br />
387
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Hristos lucrează prin Sfintele Taine şi Biserică, iniţiind astfel, o mişcare de<br />
înnoire a vieţii creştine, o restaurare sănătoasă a ei.<br />
Pentru că am amintit aici de predica părintelui, trebuie să mai spunem<br />
că Părintele Arsenie era un predicator deosebit, căci cuvântările Sfinţiei<br />
Sale aveau o înaltă ţinută teologică şi erau de o profundă duhovnicie. În<br />
acest sens, ne-au rămas consemnate în scris (în volumul Cuvinte vii) cinci<br />
predici rostite la Mănăstirea Sâmbăta de Sus, predici care poartă următoarele<br />
titluri: “Tânărul bogat”, “Mânaţi mai adânc !”, “O întrebare a iubirii”,<br />
“Ziua crucii” şi “Oamenii care «au lăsat totul»”.<br />
Dacă analizăm aceste cuvântări sub aspectul formei vom vedea că limbajul<br />
lor este unul direct, pedagogic şi folosind uneori cuvinte populare<br />
(cum ar fi “zdroabă”, “mânaţi”). Însă rostul lor este important, căci sunt<br />
deosebit de utile pentru înţelegerea mesajului (lucru pe care părintele de<br />
altfel îl dorea cel mai mult), înţelegere care nu contravine conţinutului<br />
deseori profund teologic. Astfel, aspectul formei predicilor este înţelept<br />
ales, mesajul părintelui fiind destinat atât teologului, cât şi omului simplu.<br />
Însă predicile Părintelui Arsenie nu se impun numai prin stil sau limbaj,<br />
ci ele cuprind nenumărate învăţături profund duhovniceşti care hrănesc<br />
sufletul cu “hrana cea tare”18 a cuvântului mântuitor. Astfel, un prim<br />
exemplu este comparaţia dintre două necazuri de care au avut parte Sfinţii<br />
Apostoli, pescari la origine. Mai întâi, este necazul de o noapte al Sfinţilor<br />
Apostoli, când n-au prins nimic o noapte întreagă ca apoi să aibă parte de<br />
pescuirea minunată. Mai apoi, sunt “necazurile Evangheliei” care au însoţit<br />
toată viaţa Sfinţilor Apostolilor (acum pescari de oameni), aceştia îndurând<br />
necazuri şi suferinţe de tot felul datorită propovăduirii ,,cuvântului<br />
lui Dumnezeu”, necazuri pe care părintele le consideră a fi necazuri ,,pline<br />
de bucurie, ale Evangheliei”19.<br />
Un alt exemplu este îndemnul: ,,mânaţi mai adânc” adresat Apostolilor<br />
de către Mântuitorul la pescuirea minunată şi interpretat spiritualiceşte<br />
de către părintele prin cercetarea profundă a rosturilor ,,vieţii acesteia şi<br />
ale tuturor încercărilor ei, că sfârşitul lor e moartea păcatului şi întâlnirea<br />
nedespărţită cu Dumnezeu”20. Iar o altă învăţătură de mare importanţă<br />
soteriologică este cea despre rolul duhovnicesc al necazului care ne face să<br />
părăsim “înţelegerea pruncească”21 a vieţii.<br />
Tot în legătură cu conţinutul predicilor Părintelui Arsenie mai trebuie<br />
să observăm că ele sunt în strânsă legătură cu Sfânta Scriptură şi cu<br />
scrierile Sfinţilor Părinţi, părintele argumentându-şi aproape permanent<br />
388
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
afirmaţiile cu citate din cele două izvoare amintite. De asemenea, este util<br />
să mai evidenţiem şi analiza psihologică de calitate şi da factură creştină<br />
pe care părintele o mai face uneori, precum şi caracterul profetic ce se dezvăluie<br />
din când în când, cum ar fi afirmaţia că “noaptea necunoştinţei de<br />
Dumnezeu va fi din ce în ce mai întunecoasă”22, cu referire clară la ateismul<br />
comunist ce urma să apară.<br />
La toate cele afirmate despre caracteristicile predicilor părintelui nu<br />
putem să nu adăugăm şi faptul că în aceste cuvântări sfinţitoare găseai şi<br />
soluţii la problemele oamenilor. În acest sens, Părintele Arsenie arată şi<br />
ce trebuie făcut ca poporul să aibă în continuare păstori buni, anume să<br />
zămislească “copii curaţi, neîncărcaţi de atâtea păcate părinteşti, mai străvezii<br />
spre Dumnezeu, în stare să lase toate pentru dragostea de Dumnezeu<br />
şi Evanghelia Sa”23.<br />
Aşa cum bine se ştie, la reîntoarcerea în ţară de la Sfântul Munte, Părintele<br />
Arsenie a adus cu dânsul câteva manuscrise ale Filocaliei şi împreună<br />
cu fostul său profesor de la Sibiu, Părintele Dumitru Stăniloae, a colaborat<br />
la traducerea în limba română a acestei lucrări. Contribuţia Părinelui Arsenie<br />
a fost mare, căci pe lângă aducerea în ţară a copiilor unor manuscrise<br />
mai vechi de la Muntele Athos, a insistat pe lângă Părintele profesor Dumitru<br />
Stăniloae pentru traducerea Filocaliei. De asemenea, a rămas scris în<br />
prima ediţie a Filocaliei că Părintele Arsenie "a scris după dictatul nostru<br />
o mare parte din traducere la prima ei redactare"24, că a executat coperta<br />
şi că a susţinut lucrarea de tipărire a Filocaliei printr-un număr mare de<br />
abonamente pe care le-a procurat. De aceea, Părintele Dumitru Stăniloae<br />
afirma că: ,,Prea Cuviosul Părinte Ieromonah Arsenie a reînviat cu viaţa şi<br />
cu propovăduirea duhul Filocaliei în viaţa religioasă a poporului nostru"25<br />
şi că ,,Prea Cuviosul Părinte Arsenie Boca împreună cu mişcarea religioasă<br />
din jurul Mănăstirii «Brâncoveanu» sunt ctitorii Filocaliei româneşti"<br />
26. Aşadar, din cele afirmate de marele profesor de teologie, deducem că<br />
părintele nu a fost un simplu distribuitor sau scriitor al Filocaliei, ci şi un<br />
trăitor al ei, cu efect benefic pentru viaţa spirituală a poporului român.<br />
Pelerinii ce veneau la Sâmbăta de Sus nu erau dintr-o singură categorie<br />
socială, intelectuală sau profesională. În anul 1946 se întâmplă ceva inedit,<br />
căci la mănăstire soseşte prima serie de studenţi din Bucureşti şi din<br />
alte centre universitare27. Această nouă ,,componentă” a pelerinajului de<br />
la Sâmbăta (caracterizată de înflăcărare tinerească şi de dragoste fierbinte<br />
pentru studiu) arată pe de o parte faima duhovnicească deosebită pe care<br />
389
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
o avea Părintele Arsenie, dar şi calitatea intelectuală de valoare a mesajului<br />
său. Studenţii veneau cu convingere şi entuziasm pentru a asculta învăţăturile<br />
Părintelui Arsenie, care devenise chiar duhovnicul lor, căci părintele<br />
se identifica cu fiecare din ei, pentru fiecare era altul şi dorea să lămurească<br />
cât mai mult pe tineri să-şi îndrepte viaţa după legile divine atenţionându-i<br />
şi de urmările grave ale păcatelor.<br />
În sprijinul pelerinajului de excepţie ce avea loc la mănăstire, stă şi o<br />
scrisoare pe care Nichifor Crainic o trimite Părintelui Arsenie (care acum<br />
se afla la Drăgănescu) şi în care se spune: ,,A fost o vreme când te-am ştiut<br />
pictor de suflete după modelul Domnului nostru Iisus Hristos. Ce vreme<br />
înălţătoare când toată ţara lui Avram Iancu se mişca în pelerinaj, cântând<br />
cu zăpada pănă la piept, spre Sâmbăta de Sus, ctitoria voievodului martir!<br />
O fi fost aşa de la Dumnezeu ca toată acea bulboană spirituală uriaşă să se<br />
desumfle la comandă ca şi cum nu ar fi fost? "28.<br />
Atmosfera duhovnicească a Mănăstirii ,,Brâncoveanu” se reflecta şi în<br />
amenajarea spaţiului înconjurător, fiind binecunoscută dragostea părintelui<br />
pentru frumos, şi în primul rând pentru frumosul în care se reflectau<br />
valorile duhovniceşti. Astfel, totul în jur era foarte bine aranjat sugerând<br />
o veritabilă lucrare de artă29. Existau podeţe, mici izvoare şi în jur numai<br />
pajişti şi flori, iar pentru construirea temeliei altarului din pădure au fost<br />
scoase din lac pietroaie care odată aşezate au dat un aspect deosebit noii<br />
construcţii.<br />
Tot despre deosebita activitate gospodărească a Părintelui Arsenie ne<br />
vorbeşte şi Preotul făgărăşan Ioan Sofonea care descria împrejurimile mănăstirii<br />
astfel: „S-a amenajat şi o grădină frumoasă lângă stăreţie, s-a tras<br />
un fir de apă curgătoare prin grădină, s-au adus pietre mari, amenajându-se<br />
mese de piatră, lângă care s-au făcut bănci de mesteacăn, s-au plantat<br />
pomi, flori, s-a făcut un mic lac într-o parte a grădinii, lac în formă de<br />
inimă. La acel lac au lucrat studenţii în 1946 şi s-a numit Lacul studenţilor”30.<br />
Urmărind descrierile de ordin gospodăresc din mărturiile credincioşilor,<br />
mai descoperim la Părintele Arsenie încă o calitate fizică, dar şi<br />
duhovnicească în acelaşi timp (virtute rar întâlnită în ziua de azi), anume<br />
dorinţa de muncă fizică, muncă pe care iată că o impunea şi celorlalţi, chiar<br />
studenţilor care erau mai înclinaţi spre efortul intelectual. De altfel, Părintele<br />
Arsenie a muncit fizic şi la Biserica din Drăgănescu unde a lucrat la<br />
biserică (pictând şi amenajând interiorul şi curtea), la clopotniţă şi la casa<br />
şi curtea parohială.<br />
390
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Un episod, în care se relatează despre frumuseţea duhovnicească a locului,<br />
este şi cel din anul 1948, de Florii, când întreaga mănăstire era un<br />
adevărat rai, copacii fiind înverziţi şi totul verde, Sfânta Liturghie săvârşindu-se<br />
în altarul din pădure în prezenţa unui număr mare de credincioşi<br />
care nu ar fi încăput în biserică. Predica părintelui a fost un dar pentru cei<br />
care au participat la această Sfântă Liturghie, iar despre rugăciunea rostită<br />
de părintele la masă se credea că nu este rostită din buze, ci din inimă31.<br />
De fapt, la slujbele părintelui aproape toată lumea plângea.<br />
Părintele Arsenie era conştient de efortul pelerinilor, dar şi de răsplata<br />
pe care aceştia o primeau din învăţăturile pe care le împărtăşea. De aceea,<br />
adeseori îi întărea spunându-le: „Cel ce dă un pas către Dumnezeu, Dumnezeu<br />
dă 100 pentru el, deci paşii la mănăstire sunt plătiţi”32. Deşi era căutat<br />
de mulţi, părintele nu aştepta numai ca oamenii să vină la dânsul, ci<br />
uneori i-a cercetat chiar Sfinţia Sa în propriile lor sate. Legat de acest fapt,<br />
Părintele Todor Nichifor (de la Sibiu) mărturiseşte că pe vremea în care<br />
era preot într-o parohie de pe valea Hârtibaciului, a primit vizita Părintelui<br />
Arsenie care i-a cerut să meargă împreună în satul vecin, unde avea mulţi<br />
credincioşi care-l căutau la mânăstire. Aici, într-o sală de clasă a şcolii,<br />
cei doi preoţi au rostit împreună predici cu sfaturi duhovniceşti, iar după<br />
aceasta părintele şi-a continuat activitatea duhovnicească trecând şi prin<br />
alte sate „ca o recunoştinţă a bunului păstor pentru cei ce l-au căutat”33.<br />
Un altă calitate importantă la părintele a fost şi capacitatea sa de a formula<br />
expresii scurte, pline de semnificaţie şi deosebit de înţelepte, dintre<br />
care am selectat doar câteva:<br />
-“într-o minte strâmbă orice lucru drept se strâmbă”;<br />
-“nu poţi să fii şi cu crucea şi cu arma în mână” (cuvinte spuse luptătorilor<br />
din munţi care se împotriveau regimului comunist prin luptă<br />
armată)34;<br />
-“omul se îmbolnăveşte cu organul (organele) cu care păcătuieşte”;<br />
-“în fiecare clipă a prezentului viitorul îţi pune în braţe trecutul” (arătând<br />
ispăşirea în viitor a păcatelor făcute în trecut);<br />
-“Duhul Sfânt este duhul creştinismului”;<br />
-“cele două condiţii existenţiale ale omului sunt pâinea şi adevărul”<br />
(hrana trupului este pâinea şi cea a sufletului este adevărul revelat).<br />
În finalul acestei scurte descrieri a vieţii şi activităţii Părintelui Arsenie<br />
Boca la Mănăstirea Brâncoveanu, credem că ar fi potrivit a fi prezentată<br />
391
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
şi o poezie a Zoricăi Laţcu (Maica Teodosia) care, prin frumoase cuvinte,<br />
ni-l descrie pe marele duhovnic veghind asupră-ne prin rugăciunea cea de<br />
dincolo de “zare”.<br />
Omagiu Părintelui drag<br />
Noi, cei ce l-am cunoscut,<br />
Şi Părinte drag l-am avut,<br />
Simţim astăzi adâncă durere,<br />
Dar şi mare mângâiere.<br />
Căci noi ştim că şi acum,<br />
Nu va înceta nicicum,<br />
Viu să fie-n amintiri,<br />
Chipul sfintei lui iubiri.<br />
Şi cu toţi nădăjduim,<br />
Cu părintele să fim,<br />
De vom împlini curat,<br />
Sfaturile ce ne-a dat.<br />
Iar acum la despărţire,<br />
Cu smerenie şi iubire,<br />
De la cel plecat în zare,<br />
Cerem binecuvântare.<br />
(Maica Teodosia, Poeta Zorica Laţcu)35<br />
Şi să mai adăugăm că ultimul mare praznic la care părintele a participat<br />
la Mănăstirea “Brâncoveanu” a fost cel al Izvorului Tămăduirii din 7<br />
mai 1948, când au venit la Sâmbăta mii de credincioşi care au participat<br />
la slujba la care au slujit 24 de preoţi în frunte cu Mitropolitul Ardealului<br />
Nicolae Bălan. A fost sfinţită atunci fântâna clădită de Părintele Arsenie în<br />
grădina cu pomi a mănăstirii, iar credincioşii participanţi au fost din Drăguş,<br />
Viştea, Arpaş, Sâmbăta, Lisa, din părţile Braşovului, ale Branului, ale<br />
Târnavelor şi studenţi de la Bucureşti36. După aceasta Părintele Arsenie<br />
Boca a fost mutat la Prislop.<br />
392
Bibliografie:<br />
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Izvoare<br />
1. Sfânta Scriptură, Editura Institutului Biblic şi de Misiune al Bisericii Ortodoxe Române,<br />
Bucureşti, 2005.<br />
2. Filocalia, vol 1, Sibiu 1946.<br />
3. Filocalia, vol 3, Sibiu 1948.<br />
Lucrări generale<br />
4. *** Mărturii din Ţara Făgăraşului despre Părintele Arsenie Boca, Editura Agaton.<br />
Făgăraş, 2004.<br />
5. *** Talanţii Împărăţiei, Editura Pelerinul, Iaşi, 2004.<br />
6. ***Arhivele Securităţii, Editura Nemira, Bucureşti, 2004 .<br />
7. ***Biserica de la Drăgănescu - Capela Sixtină a Ortodoxiei Româneşti, Editura Charisma<br />
Advertising, Deva, 2005.<br />
8. BOCA, ieromonah Arsenie, Cărarea Împărăţiei, Editura Sfintei Episcopii Ortodoxe a<br />
Ardealului, 1995.<br />
9. BOCA, ieromonah Arsenie, Cuvinte vii, Editura Charisma Advertising, Deva, 2006.<br />
10. GÎNSCĂ, Ioan, Părintele Arsenie Boca – mare îndrumător de suflete din secolul XX,<br />
Editura Teognost, Cluj-Napoca, 2002.<br />
11. PETRAŞCIUC Romeo, Părintele Arsenie Boca-Sfântul Ardealului, Editura Agnos, Sibiu,<br />
<strong>2012</strong><br />
12. PLĂMĂDEALĂ, Mitropolit Antonie, Mănăstirea “Brâncoveanu” Sâmbăta de Sus ctitoria<br />
Mitropolitului Antonie, Editura SemnE, Bucureşti, 2001.<br />
13. PETCU Adrian, Părintele Arsenie Boca în percepţia poliţiei politice din România în<br />
Arhivele Securităţii, Editura Nemira, Bucureşti, 2004<br />
14. Tohăneanu, arhimandrit Veniamin, Mănăstirea “Brâncoveanu” Sâmbăta de Sus, Editura<br />
Centrului Mitropolitan, Sibiu, 1980.<br />
Ziare şi reviste<br />
15. Gândirea serie nouă, anul XII, nr. 6-7/2003.<br />
16. Gândirea, serie nouă, anul VI, nr. 5-6/1997.<br />
17. Telegraful Român, 12 aprilie 1942, Sibiu.<br />
18. Telegraful Român, 12 mai 1940, Sibiu.<br />
19. Telegraful Român, 8 august 1943, Sibiu.<br />
Note:<br />
1 Ioan Gînscă, Părintele Arsenie Boca – mare îndrumător de suflete din secolul XX,<br />
Editura Teognost, Cluj-Napoca, 2002, p. 15.<br />
2 *** Biserica de la Drăgănescu - Capela Sixtină a Ortodoxiei Româneşti, Editura Charisma<br />
Adversing, Deva, 2005, p. 13.<br />
3 Ibidem.<br />
4 Pr. Prof. Dr. Dumitru Stăniloae, Lucrarea de la Mănăstirea “Brâncoveanu”, în Telegraful<br />
Român, 8 august 1943, Sibiu, p. 2.<br />
5 Mt. 6, 4.<br />
6 Mt. 6, 2.<br />
7 *** Talanţii Împărăţiei, Editura Pelerinul, Iaşi, 2004, p. 10.<br />
8 *** Biserica de la Drăgănescu - Capela Sixtină a Ortodoxiei Româneşti, Editura Charisma<br />
Adversing, Deva, 2005, p. 13.<br />
393
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
9 Într-o emisiune televizată la TV Trinitas Părintele Bordaşiu relata că tatăl său i-a<br />
destăinuit Părintelui Arsenie locul unde se afla (iată ce încredere avea tatăl în discreţia<br />
Părintelui Arsenie) şi părintele a venit la Timişoara să-i propună să se călugărească la<br />
Prislop.<br />
10 Adrian Petcu, Părintele Arsenie Boca în percepţia poliţiei politice din România în<br />
Arhivele Securităţii, Editura Nemira, Bucureşti, 2004, p. 250.<br />
11 *** Mărturii din Ţara Făgăraşului despre Părintele Arsenie Boca, Editura Agaton,<br />
Făgăraş, 2004, p. 23.<br />
12 Romeo Petraşciuc, Părintele Arsenie Boca-Sfântul Ardealului, Editura Agnos, Sibiu,<br />
<strong>2012</strong>, p. 77.<br />
13 Antonie Plămădeală, Mănăstirea “Brâncoveanu” Sâmbăta de Sus ctitoria Mitropolitului<br />
Antonie, Editura SemnE, Bucureşti, 2001, p. 50.<br />
14 *** Mărturii din Ţara Făgăraşului despre Părintele Arsenie Boca, Editura Agaton,<br />
Făgăraş, 2004, p. 26.<br />
15 Diacon Haralambie Cojocaru, În pelerinaj la Sâmbăta de Sus, în Telegraful Român, 12<br />
mai 1940, p. 6.<br />
16 Ştire Praznicul duhovnicesc de la Sâmbăta de Sus, în Telegraful Român, 12 mai 1942, p. 4.<br />
17 Pr. Prof. Dr. Dumitru Stăniloae, op. cit., p.3.<br />
18 Evr. 5, 12.<br />
19 Ieromonah Arsenie Boca, Cuvinte vii, Editura Charisma Adversing, Deva, 2006, p. 12.<br />
20 Ibidem, p. 13.<br />
21 Ibidem, p. 15.<br />
22 Ibidem, p. 18.<br />
23 Ibidem, p. 19.<br />
24 Filocalia, vol.1, Sibiu, 1946, Cuvânt înainte.<br />
25 Filocalia, vol.3, Sibiu, 1948, Dedicaţia Filocaliei.<br />
26 Filocalia, vol.3, Sibiu, 1948, Cuvânt înainte.<br />
27 Ieromonah Arsenie Boca, Cărarea Împărăţiei, Editura Sfintei Episcopii Ortodoxe a<br />
Aradului, 1995, p 339.<br />
28 Ibidem, p 333.<br />
29 Informaţii preluate de pe site-ul http://www.manastireabrancoveanu.ro/isro.html.<br />
30 *** Mărturii din Ţara Făgăraşului despre Părintele Arsenie Boca, Editura Agaton,<br />
Făgăraş, 2004, p. 25.<br />
31 Aspazia Oţel Petrescu, Un popas la Sâmbata de Sus cu Părintele Arsenie Boca, în<br />
Gândirea, serie nouă, anul XII, nr 5-5/2007, p 28.<br />
32 *** Mărturii din Ţara Făgăraşului despre Părintele Arsenie Boca, Editura Agaton,<br />
Făgăraş, 2004, p. 38.<br />
33 Ibidem, p. 11.<br />
34 Ibidem, p. 96.<br />
35 Ibidem, p. 122.<br />
36 Adrian Petcu, op. cit., p. 224.<br />
394
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Lumile Părintelui Arsenie din<br />
Biserica de la Drăgănescu<br />
395<br />
Dumitru Manolache<br />
Despre părintele Arsenie Boca, uneori, este aproape o impietate<br />
să vorbim. Atât de mare şi nepreţuit este încât ar trebui să-l venerăm<br />
tăcând, mărturisind prin necuvintele noastre dragostea<br />
pe care trebuie să i-o purtăm şi liniştea care ne acoperă atunci când îndrăznim<br />
să-i rostim numele. Căci, pomenindu-l, cercăm din plin tulburarea<br />
tainei. Poate cea mai adâncă şi nedescifrată taină a Ortodoxiei româneşti.<br />
Poate cea mai strălucitoare lumină din nelumina trecerii noastre prin timpul<br />
fără de timp.<br />
Ca români, cred că este o datorie a merge măcar o dată în viaţă la Biserica<br />
din Drăgănescu, din <strong>Episcopia</strong> <strong>Giurgiului</strong>, ca la o catedrală a mântuirii,<br />
pe care părintele Arsenie Boca a pictat-o timp de 20 ani. Şi nici aceasta<br />
nu este de ajuns, căci nu vom putea cuprinde cu mintea noastră ceea ce nu<br />
poate fi adunat în tiparul limitat al judecăţii omeneşti.<br />
Nu doresc a vorbi în aceste rânduri prea mult despre biserică în sine, ci<br />
despre încercare, luminare, zbucium, întristare, frică, suficienţă, orgolii,<br />
deznădejde, indiferenţă, agresivitate, patimi, nepăsare, rătăcire şi depărtare<br />
de Dumnezeu. Despre taină, iubire şi lumină. Despre nimic şi tot, dimpreună<br />
feţe ale lumii în timp şi mişcare, şi ale nici pe departe bănuitului<br />
om din om. Feţe adunate laolaltă, zugrăvite pe pereţii sfântului lăcaş din<br />
Drăgănescu de mâna dreaptă a părintelui Arsenie, într-o aşteptare ca un<br />
sfârşit de veacuri şi înviere.<br />
Trei drumuri şi o singură cruce. Restul, taină<br />
Calea spre Drăgănescu urmează, obligatoriu, un drum pe pământ, unul<br />
pe sub pământ şi altul prin cer.
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Pe cel pe pământ, trebuie s-o porneşti spre localitatea Mihăileşti, de pe<br />
şoseaua care leagă Bucureştiul cu Alexandria, cotind-o aproape brusc la<br />
dreapta, la kilometrul 28, spre Malul Spart. Udeva între Mihăileşti şi Buturugeni,<br />
sprijinit de betonul barajului ce încorsetează apele Argeşului, se<br />
află satul Drăgănescu. Un fel de liman al pustiului, unde ajungi spre a afla.<br />
Pe cel de sub pământ, porneşte deodată cu tine neamul tău cel plecat,<br />
ca un alai spre o nuntă, sau ca un cortegiu funerar spre mormânt, sau ca<br />
un înger spre lumina din Rai. Şi chiar de nu şti, fi sigur că atunci când o<br />
porneşti spre biserica din Drăgănescu, neamul cel porţi în ţărâna din sânge<br />
păşeşte deodată cu tine spre judecată.<br />
Drumul din cer nu se vede. Şti despre el, îl intuieşti, crezi sau nu în<br />
existenţa lui, dar el nu poate fi văzut oricum. De aceea, este necesar să o<br />
porneşti spre Drăgănescu.<br />
La capătul oricăruia din aceste trei drumuri, întâlneşti o cruce pe care<br />
scrie aşa: ”Această Sfântă Cruce s-a ridicat întru veşnica pomenire a Preacucernicului<br />
Preot Savian Bunescu, adormit în anul 2005, paroh al sfintei<br />
biserici, 62 de ani, şi a Precuviosului Părinte Arsenie Boca de la Prislop,<br />
adormit în Domnul la 1989, cel ce a realizat pictura sfintei biserici, între<br />
anii 1968-1988. Veşnica lor pomenire!”<br />
Aici se sfârşesc toate, pentru a începe. Oricum, fi sigur că ai ajuns la<br />
Biserica „Sfântul Nicolae” din Drăgănescu. Restul este istorie. Taină.<br />
Oglinda fiecăruia în parte şi a tuturor deodată<br />
Am spus la început că acest lăcaş este un fel de catedrală a neamului,<br />
pentru că în varul ei părintele Arsenie Boca, văzându-ne, cunoscându-ne,<br />
ne-a zugrăvit pe fiecare în parte şi pe toţi deodată. De aceea, în faţa acestei<br />
„oglinzi” rămâi năucit. Eul face implozie, se sfărâmă în mii de neînţelesuri,<br />
pentru a se recompune, pentru a se naşte din nou altfel, conştient, spălat,<br />
pregătit să treacă demn prin restul de viaţă rămas netrăit, dobândind chip<br />
nou, diafan, trecut prin moarte, asemenea chipului înviat al Mântuitorului<br />
Hristos.<br />
Intrarea în lumea din ”oglindă” se face printr-o uşă îngustă, intenţionat<br />
zidită aşa ca să şti, să simţi, că aici te naşti din nou din durere, cu durere.<br />
Lume multă în biserică, dar şi mai multă pe pereţi. Glisează aerul timpul,<br />
istoria, auzi cum creşte pruncul Iisus, cum mestecă ucenicii la Cină trupul<br />
împâinit al Domnului şi cum înghit sângele Lui răstignit în vin. Cum îşi pregătesc<br />
călăii piroanele să-l ţintuiască pe Petru, care îi imploră să-l bată în<br />
396
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
cruce cu capul în jos. Distingi colţuri de Rai şi vezi Duhul cum îi îmbracă pe<br />
apostoli, lumina pe care îngerii o întind peste întunericul lumii, auzi glasul<br />
ca un trăznet al părintelui bubuindu-ţi în timpane: „Să nu credeţi că veţi intra<br />
după moarte în împărăţia în care n-aţi trăi pe pământ!”. Apoi te opreşti.<br />
Te zvârcoleşti schimonosit, asuzi, te faci călcătură, te faci lacrimă de sare,<br />
te faci pământ, fugi pentru a te întoarce, căci nu există scăpare, căci există<br />
salvare, chemare există şi răspuns la chemare.<br />
„Veniţi la Mine!”, strigă Domnul spre rigiditatea umană contemporană,<br />
din trupul Său diafan, translucid, înviat din mormântul din care tocmai se<br />
înalţă, cu picioarele adâncite parcă în Iordan. Strigăt ca o rugă, ca un plâns,<br />
ca un cutremur.<br />
Într-un alt loc din „oglindă”, chiar eu stau în mine însumi, picior peste<br />
picior, vorbind preţios la telefon, la apogeul aroganţei, slujit în superioritatea<br />
mea găunoasă de femeia ce întotdeauna stă doar în spatele meu, ca o<br />
umilire, ca o slugă.<br />
Grăiesc la aparat lucruri esenţiale, fără esenţă, caut domiciliu pe o altă<br />
planetă, aşezat pe fotoliu în mijlocul universului, avertizând dezinvolt că nu<br />
mă mai preocupă deloc, dar absolut de loc, acum veşnicia.<br />
Bate vântul, îngheaţă soarele, lumea explodează, dracii cornuţi cu ghiare<br />
umblă pe pereţi, trăgând de un colţ al Apocalipsei ca de un stârv, noaptea<br />
şi ziua vin deodată, viitorul cade în trecut şi doar prezentul are miros de<br />
moarte.<br />
Îmi lipsesc ochii, deşii îi am, pentru că altfel aş vedea viaţa, lumina, veşnicia,<br />
pe care, paradoxal, le simt într-un mod ciudat dincolo de dincolo. Dar<br />
nu mi le doresc, deşi aş vrea, nu le gust, deşi ştiu că sunt bune.<br />
În timp ce din stânga pronaosului se înalţă Hristos Biruitorul, cu veşnicia<br />
în mâini eliberată din gherele morţii, din bolta altarului, Maica Lui veghează<br />
totul, cu El, Pruncul în braţe, dezarmant de limpede, magnetizant,<br />
topind nimicul de gheaţă ce ne ţine loc de inimă.<br />
Tristeţea duhovnicului care iese prin crăpături<br />
Cineva sesiza că dacă nu ar fi acele crăpături fine ce străbat pereţii bisericii<br />
din Drăgănescu, tristeţea duhovnicului, căruia „i se risipise dreptul de a îmbrăca<br />
haina preoţească”, nu ar fi avut pe unde să se evapore discret. De aceea,<br />
mă întreb ce s-ar fi întâmplat cu lumea, cu mine, dacă nu ar exista aceste<br />
crăpături, şi coaja lumii de pe pereţi ar fi ţintuit răstignită în cretă tristeţea<br />
părintelui Arsenie.<br />
397
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Eu cred că lumea ar fi uitat să moară. La fel şi eu. Şi n-am mai fi avut niciodată<br />
prilejul să înviem, cu el, părintele, cu El Mântuitorul, acolo, în ceruri.<br />
E bine că există aceste crăpături în pielea lumii, ca să nu ne umplem de<br />
tot de uitare.<br />
Şi mai spunea cineva că lumile pictate de mâna dreaptă a părintelui Arsenie<br />
Boca ar fi „file desprinse din Cartea Vieţii”, pe care el ar fi „buchisit-o atent,<br />
cu răbdare, smerenie şi înţelegere profundă, întreaga sa viaţă”. Că ar fi „predici<br />
fierbinţi, pictate în culorile biruinţei vieţii asupra morţii, a binelui asupra<br />
răului”, că ar releva „o viziune profetică, misiunea apostolică, dar şi venirea<br />
deloc întâmplătoare a lui Arsenie Boca în mijlocul cetei care şi-a pierdut busola,<br />
decenţa, adevărul”, pentru a ne „mustra şi a ne da un strop de speranţă”.<br />
Cred şi eu asemenea, aşa cum cred şi alţii ceea ce spunea părintele însuşi:<br />
anume că el putea fi oriunde în lumea asta, dar la rânduit Dumnezeu la noi, la<br />
români, ca să facă din oameni icoane vii.<br />
Iată de ce, acum la despărţire, sau la început de drum, cred şi mărturisesc<br />
că Pătimirile Sfântului Ştefan cel Nou, pictate de părintele Arsenie, nu sunt<br />
o profeţie a propriei sale morţi, cum spun unii, ci o înviere adevărată. Şi mai<br />
cred că părintele Arsenie Boca a profeţit, întradevăr, multe. Dar lăsaţi-mă să<br />
cred şi ce spune parohul Lucian Răzvan Petcu, care îl cercetează pe părinte zi<br />
de zi, când zice: „ Îl vedem pe înger chemându-l pe om din cer: Sus totul este<br />
gata! Veniţi la cină! Iar omul îi răspunde năpăsător, aşezat comod pe fotoliu,<br />
cu telefonul la ureche, şi soţia, frumoasă, fardată, aranjată ca un manechin,<br />
aducându-i tava: M-am însurat, mi-am rotunjit ţarina, mi-am cumpărat cinci<br />
milioane de cai putere, caut locuinţă pe altă planetă, aşa că, rogu-te să mă<br />
ierţi, nu pot veni. Iar îngerul îi răspunde: Le-ai câştigat dobândind lumea toată,<br />
dar ţi-ai pierdut sufletul. Cu ştiinţă aţi dezlănţuit cataclismul stihiilor asupra<br />
voastră. Aşa vă trebuie, aţi început sfârşitul lumii!”<br />
Aceasta este lumea pictată de Arsenie Boca pe pereţii bisericii Drăgănescu.<br />
Fără model, căci nu avea nevoie de el, deoarece părintele picta după cum ne<br />
vedea şi îi vedea aevea pe sfinţii din cer. Aceasta este taina. Iar nouă, celor ce<br />
intrăm în „oglinda” de la Drăgănescu, pe oricare din drumuri, ne rămâne de<br />
făcut un singur lucru: să devenim icoane vii, căci la capătul fiecărei căi ne aşteaptă<br />
luminată aceeaşi cruce.<br />
398
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Viața Eparhiei<br />
VIAŢA<br />
EPARHIEI<br />
399
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Sfinţirea Bisericii<br />
Parohiei Zboiu<br />
400<br />
Pr. Gabriel Flămânzeanu<br />
Sfinţirea bisericii este unul dintre cele mai importante evenimente<br />
ale oricărei parohii din întregul spaţiu ortodox. Eforturile<br />
preoţilor şi ale credincioşilor sunt confirmate şi pecetluite<br />
prin harul Duhului Sfânt, care pe toate le cercetează şi le sfinţeşte. Nu<br />
forma edificiului îi conferă statutul şi calitatea de biserică, ci sfinţirea lui.<br />
Prin rugăciunile arhiereului, acesta devine casă a lui Hristos, spaţiu sacru<br />
în care se săvârşesc Sfintele Taine. Mai mult, condiţia esenţială a sfinţirii<br />
bisericii o reprezintă credinţa mărturisită de credincioşii săi, viaţa acestora<br />
şi dorinţa arzătoare de a se implica activ în toate activităţile ei. O liturghie<br />
fără credincioşi nu este posibilă, după cum o biserică fără liturghie nu poate<br />
fi concepută. De aceea, tradiţia liturgică răsăriteană prevede ca în noua<br />
biserică, proaspăt sfinţită, să se săvârşească Sfânta Liturghie timp de 40<br />
de zile, neîntrerupt. O atare regulă nu este doar o simplă normă tipiconală,<br />
ci se integrează într-un demers mult mai amplu de curăţire, sfinţire şi<br />
mântuire a credinciosului.<br />
Ceremonia sfinţirii bisericii este impresionantă. Întreaga comunitate,<br />
avându-l în frunte pe ierarhul locului asumă sacramental noua clădire,<br />
sfinţind-o, aşezând-o pe temelia mucenicilor şi a mărturisitorilor dreptei<br />
credinţe şi pecetluind-o cu Sfântul şi Marele Mir, ca semn al pogorârii darurilor<br />
Duhului Sfânt. Procesiunea începe în afara clădirii, în faţa uşilor<br />
închise, sub binecuvântarea şi lucrarea Sfintei Treimi. În timpul slujbei de<br />
sfinţire, credincioşii stau afară, nu în biserică, deoarece, spune Sf. Simeon<br />
al Tesalonicului, sfinţirea bisericii, în care ulterior se sfinţesc oamenii, nu
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
vine de la credincioşi, ci de la Hristos, închipuit de arhiereu, înconjurat de<br />
preoţi şi de diaconi, de moaştele sfinţilor mucenici şi, nu în ultimul rând,<br />
de îngerii prezenţi în chip nevăzut. După sfinţire, biserica devine „casa lui<br />
Dumnezeu”, şi „Poartă a cerului” (Fac. 28, 17).<br />
Actul sfinţirii unei biserici ne arată semnificaţia şi rolul deosebit pe<br />
care Biserica îl are în viaţa credincioşilor, pentru sfinţirea şi mântuirea lor.<br />
Pentru creştinul ortodox, Biserica este mai presus de toate o realitate sacramentală<br />
în care structura ei vizibilă, ierarhia, normele canonice, cultul,<br />
învăţătura sunt mijloace ale actualizării şi prezentării înnoite a lui Hristos,<br />
în actele lui mântuitoare. Astfel, în locaşul bisericesc, credinciosul trăieşte<br />
viaţa în Hristos; aici simte iubirea Preasfintei Treimi revărsată în plenitudinea<br />
ei, prin Fiul lui Dumnezeu întrupat: Dacă mă iubeşte cineva, va păzi<br />
cuvântul Meu şi Tatăl Meu îl va iubi şi vom veni la el şi ne vom face locaş<br />
în el (In. 14, 23).<br />
Cu aceste gânduri la sărbătoarea Preasfintei Treimi, am purces la sfinţirea<br />
bisericii parohiei Zboiu, din protoieria Herăşti. Primele atestări ale<br />
unui locaş de cult în această zonă sunt din secolul al XIX-lea. Credincioşii<br />
acelor vremuri s-au ostenit pentru a avea un loc de alinare a durerilor, de<br />
sfinţire şi de comuniune, o biserică de care să fie mândri ei şi urmaşii lor.<br />
Eforturile susţinute ale preoţilor şi credincioşilor au dus la ridicarea unui<br />
edificiu solid, aşezat pe culmea ce străduieşte localitatea Zboiu, veghind la<br />
liniştea acesteia. Trecerea timpului a lăsat urme adânci asupra satului şi<br />
asupra bisericii lor. Datorită vitregiilor vremii, numărul localnicilor a scăzut<br />
din ce în ce mai mult, la ora actuală parohia numărând aproximativ<br />
50 de familii care locuiesc permanent aici. Edificiul bisericii a avut şi el de<br />
suferit. În 2006, după înscăunarea ca episcop al <strong>Giurgiului</strong>, Preasfinţitul<br />
Părinte Ambrozie a acordat o atenţie deosebită acestei parohii, numind<br />
preoţi tineri şi inimoşi, care să redea parohiei Zboiu vitalitatea de altădată.<br />
Părinţii Marian Ciocănel, Laurenţiu Jugănaru şi Gabriel Flămânzeanu<br />
s-au străduit fiecare să-şi aducă aportul la refacerea lăcaşului de cult, aflat<br />
într-o gravă stare de degradare. De folos le-au fost şi îndrumările preoţilor<br />
mai în vârstă care şi-au început slujirea preoţească în această parohie, precum<br />
părinţii Costache Ioan, actualmente pensionar, îmbisericit la parohia<br />
Hoarele II şi părintele Gheorghe Ion, parohul bisericii Sfinţii Brâncoveni<br />
din municipiul Giurgiu. Lucrarea de restaurare a fost finalizată de părintele<br />
Gabriel Flămânzeanu care, cu sprijinul familiei şi al credincioşilor, a<br />
401
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
reuşit în scurt timp să consolideze biserica, să o re-picteze şi să o înzestreze<br />
cu toate cele necesare cultului.<br />
La sărbătorea Preasfintei Treimi, hramul tradiţional al bisericii, Preasfinţitul<br />
Părinte Ambrozie, însoţit de un ales sobor de preoţi şi diaconi a<br />
binecuvântat încheierea acestor lucrări, sfinţit biserica şi binecuvântând<br />
credincioşii pentru strădania lor. Toţi cei prezenţi la aceste momente înălţătoare<br />
pot da mărturie pentru clipele cu adevărat înălţătoare în care s-au<br />
rugat împreună, pentru buna sporire a întregii lumi, pentru pacea şi mântuirea<br />
sufletelor, pentru vreme de bună petrecere în această viaţă şi pentru<br />
pregustarea împărăţiei celei veşnice pe care Mântuitorul Hristos a pregătit-o<br />
tuturor celor ce-l mărturisesc în duh şi adevăr.<br />
În cuvântul adresat celor prezenţi, Preasfinţitul Părinte Ambrozie a<br />
vorbit despre Taina de necuprins cu mintea a Preasfintei Treimi, despre<br />
faptul că întreaga creaţie poartă pecetea Treimi. Fundamentul lumii şi al<br />
omului sunt treimice, prin creaţie se manifestă iubirea desăvârşită a lui<br />
Dumnezeu Cel în Treime şi prin Biserică, această iubire dă roade în toate<br />
timpurile şi în toate locurile. Lumea şi omul nu pot fi concepute în afara<br />
Sfintei Treimi, cheia de înţelegere a întregii vieţi şi învăţături a Bisericii.<br />
Totodată, Preasfinţitul Părinte Ambrozie a explicat celor prezenţi ceremonialul<br />
sfinţirii bisericii, felicitându-i pentru strădaniile şi osteneala de care<br />
au dat dovadă pe tot parcursul lucrărilor de restaurare. În semn de binecuvântare,<br />
biserica parohiei Zboiu a primit un al doilea hram, sărbătoarea<br />
Sfântului Ierarh Grigore Dascălul. La final, Întâistătătorul Episcopiei<br />
<strong>Giurgiului</strong> i-a îndemnat pe cei prezenţi să fie cu luare aminte la cuvintele<br />
Sfântului Vasile cel Mare: Binele nu-l găsit în cele trecătoare, ci suntem<br />
chemaţi să ne împărtăşim din bunurile cele veşnice şi adevărate. Omul<br />
desăvârşit este acela care iubeşte adevărul şi dreptatea, care îl iubeşte pe<br />
Dumnezeu.<br />
402
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Dimitrie Bolintineanu evocat la<br />
Mănăstirea ,,Buna Vestire”<br />
In ziua de 23 august 2011, cu binecuvântarea Preasfinţitului Părinte<br />
Ambrozie, Episcopul <strong>Giurgiului</strong>, la Centrul Cultural ,,Dimitrie<br />
Bolintineanu” de la Mănăstirea ,,Buna-Vestire” din Bolintin<br />
a avut loc simpozionul „Dimitrie Bolintineanu – evocare la 139 de<br />
ani de la trecerea în veşnicie”. Evenimentul a fost organizat de Protoieria<br />
Bolintin şi a reunit preoţi din eparhie, istorici, profesori, care l-au evocat<br />
pe istoricul, poetul, dramaturgul şi omul de cultură Dimitrie Bolintineanu,<br />
cel care şi-a adus o contribuţie culturală importantă în afirmarea limbii şi<br />
a poporului român. După cuvântul de deschidere rostit de Părintele Prof.<br />
Dr. Beldiman Nicuşor, Protopop al Protoieriei Bolintin, a urmat mesajul<br />
de binecuvântare transmis, cu acest prilej, de către Preasfinţitul Părinte<br />
Ambrozie, Episcopul <strong>Giurgiului</strong>. Evenimentul a continuat cu susţinerea<br />
de comunicări care au evidenţiat lucrarea poetică a lui Bolintineanu, au<br />
rememorat rolul acestuia în istoria României moderne, Bolintineanu participând<br />
activ la revoluţia de la 1848, alături de personalităţi marcante,<br />
precum Nicolae Bălcescu şi Cezar Bolliac.<br />
La final, copii de la Şcoala cu clasele I-VIII din Bolintin Vale, implicaţi<br />
în proiectele Patriarhiei Române:„Alege Şcoala!” şi „Hristos împărtăşit copiilor”,<br />
îndrumaţi de dna Prof. Constanţa Crudu, au recitat o serie de poezii<br />
ce poartă semnătura poetului Dimitrie Bolintineanu, poezii care au pus în<br />
lumină frumuseţea literară a operei acestuia.<br />
403
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Simpozionul naţional<br />
„Artă şi Civilizaţie în spaţiile monahale<br />
româneşti” la Mănăstirea Comana<br />
In perioada 8 – 10 septembrie 2011, cu binecuvântarea Preasfinţitului<br />
Părinte Ambrozie, Episcopul <strong>Giurgiului</strong>, Mănăstirea<br />
Comana, în parteneriat cu Comisia Naţională a României<br />
pentru UNESCO, a organizat, în cadrul Centrului Cultural „Radu Şerban<br />
Voievod", Simpozionul Naţional „Artă şi civilizaţie în spaţiile monahale<br />
româneşti."<br />
La eveniment au participat invitaţi din toate regiunile ţării: Bucureşti,<br />
Giurgiu, Iaşi, Suceava, Sibiu, atât monahi şi monahii, cât şi clerici, profesori,<br />
avocaţi şi istorici. Temele dezbătute au vizat patrimoniul cultural naţional,<br />
şi vetrele monahale româneşti, care au plămădit, păstrat şi transmis<br />
de-a lungul timpului cultura şi spiritualitatea ortodoxă.<br />
Simpozionul a fost organizat cu prilejul aniversării anul acesta a 550 de<br />
ani de la prima atestare documentară a Mănăstirii Comana, şi s-a înscris<br />
în şirul evenimentelor culturale şi duhovniceşti organizate de <strong>Episcopia</strong><br />
<strong>Giurgiului</strong> în acest sens.<br />
Pe parcursul celor trei zile de şedere la Comana, cei 30 de participanţi<br />
din cadrul simpozionului au avut parte şi de momente de relaxare, vizitând<br />
diferite obiective turistice din zonă, „obiective cu o încărcătură istorică deosebită”.<br />
S-a vizitat Rezervaţia Naturală ,,Delta Neajlovului”, iar în ultima<br />
zi a simpozionului a fost organizată o excursie de cercetare şi documentare<br />
la Cetatea medievală ,,Veliko Târnnovo” din Bulgaria.<br />
404
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Gheorghe Tattarescu, evocat<br />
în <strong>Episcopia</strong> <strong>Giurgiului</strong><br />
In ziua de 24 octombrie 2011, cu binecuvântarea Preasfinţitului<br />
Părinte Ambrozie, Episcopul <strong>Giurgiului</strong>, în Biserica Parohiei<br />
„Buna-Vestire" din mun. Giurgiu, s-a desfăşurat Simpozionul<br />
Naţional intitulat „Arta renascentistă în spaţiul eclezial vlăscean - 193 de<br />
ani de la naşterea marelui Pictor Gh. Tattarescu".<br />
Evenimentul a fost organizat de Parohia ,,Buna-Vestire” şi a reunit preoţi<br />
din eparhie, istorici, profesori, care l-au evocat pe marele pictor de biserici<br />
Gheorghe Tattarescu despre care criticul George Oprescu spune că, pe<br />
vremea sa, Tattarescu era considerat „cel mai mare pictor religios, lucru de<br />
care era şi el convins, cu toate că era un om modest. Conştiinţa sa de meşteşugar<br />
onest, credinţa sa reală, dar fără avânt, educaţia sa italiană, totul<br />
contribuia ca să-l facă să prefere picturilor bătrâne, uitate prin mănăstiri,<br />
acea artă calmă, lucioasă, linsă, dulceagă şi banală pe care o adusese din<br />
Italia".<br />
După cuvântul de deschidere rostit de Părintele Tudor Georgian Bogdan,<br />
Secretar eparhial şi paroh al Bisericii ,,Buna-Vestire”, a urmat mesajul<br />
de binecuvântare transmis, cu acest prilej, de către Preasfinţitul Părinte<br />
Ambrozie, Episcopul <strong>Giurgiului</strong>. Evenimentul a continuat cu susţinerea de<br />
comunicări care au evidenţiat opera cultural-artistică şi duhovnicească deopotrivă<br />
a acestui veritabil teolog al imaginii dumnezeieşti care a înzestrat<br />
cu pictura sa şi câteva dintre locaşurile de cult ale eparhiei noastre: Biserica<br />
„Buna-Vestire" din Giurgiu, Biserica „Naşterea Maicii Domnului" din<br />
Letca Nouă, Biserica „Sf. Arh. Mihail şi Gavriil" din localitatea Clejani şi<br />
Biserica „Sf. Mc. Pantelimon" din localitatea Vedea.<br />
405
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
La simpozion au luat parte reprezentanţi ai mai multor instituţii: <strong>Episcopia</strong><br />
<strong>Giurgiului</strong>, Consiliul Judeţean Giurgiu, Academia Română, Muzeul<br />
Municipal din Bucureşti, Muzeul ,,Gh. Tattarescu” din Bucureşti, Muzeul<br />
,,Teohari Antonescu” din Giurgiu, Centrul Cultural ,,Ion Vinea” din Giurgiu,<br />
Biblioteca ,,I. A. Bassarabescu” din Giurgiu, Direcţia de Cultură, Culte<br />
şi Patrimoniu Cultural Giurgiu, Inspectoratul Şcolar Giurgiu, cadre didactice<br />
şi elevi ai şcolilor şi liceelor din municipiul Giurgiu.<br />
406
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Editura eparhiala<br />
EDITURA<br />
EPARHIALĂ<br />
407
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Provocări la adresa familiei creştine azi<br />
La Editura eparhială a Episcopiei <strong>Giurgiului</strong>, cu binecuvântarea<br />
Preasfinţitului Părinte Ambrozie, a apărut lucrarea „Provocări<br />
la adresa familiei creştine azi” ce-l are ca autor pe Pr. Dr. Edmond<br />
Nicolae Popa, consilier social în cadrul centrului eparhial. Lucrarea<br />
a văzut lumina tiparului în anul 2011, declarat de către Sfântul Sinod al<br />
Bisericii Ortodoxe Române „Anul omagial al Sfântului Botez şi al Sfintei<br />
Cununii”. În paginile acestei cărţi, autorul creionează anumite aspecte ale<br />
realităţii familiei creştine în lumea contemporană, o lume ameninţată de<br />
curente seculare şi care afectează familia în structura şi funcţionalitatea<br />
ei, încercând să pună laolaltă atât elementele teologice absolut necesare<br />
structurării unui discurs misionar eficient, cât şi să ofere o imagine de ansamblu<br />
asupra problemelor cu care familia contemporană se confruntă.<br />
În cuvântul înainte al cărţii, Preasfinţitul Părinte Ambrozie, Episcopul<br />
<strong>Giurgiului</strong>, subliniază faptul că lucrarea părintelui consilier dr. Edmond<br />
Nicolae Popa, intitulată sugestiv Provocări la adresa familiei creştine azi,<br />
propune o analiză a rostului şi semnificaţiilor familiei creştine într-o lume<br />
ce se zbate mai mult ca oricând între cei doi poli majori, respectiv între tradiţie<br />
şi modernitate. Convieţuirea părinţilor, pe de o parte, şi a acestora cu<br />
copiii, pe de altă parte, este atât de strâns legată de fiinţa însăşi a familiei<br />
creştine, încât orice încercări de a nesocoti familia sau de a o înlocui printr-o<br />
altă formă de instituţie sunt sortite eşecului.<br />
408
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Problema cea mai mare cu care se confruntă omul în general este criza<br />
spirituală, îndepărtarea de Dumnezeu şi de trăirea creştinească. În sânul<br />
familiei, această criză poate să capete valenţele unei catastrofe, mai ales că<br />
ea este grevată pe o acută criză economică şi pe sărăcie, care alimentează o<br />
stare deosebit de grea. În aceste condiţii însăşi întemeierea tinerei familii<br />
devine o problemă generând concubinaj şi desfrâu. Pentru familiile deja<br />
constituite, uitarea de Dumnezeu şi grija zilei de mâine aduc numeroase<br />
alte rele: certuri, nesinceritate, scăderea natalităţii şi chiar distrugerea<br />
familiei.<br />
În faţa unei asemenea situaţii în care logica morţii încearcă să înăbuşe<br />
cultura vieţii şi a iubirii, Biserica este chemată să acorde o atenţie deosebită<br />
familiei creştine, apărând valoarea acesteia ca viaţă binecuvântată de<br />
Dumnezeu, în scopul dobândirii mântuirii şi a vieţii veşnice. Astfel, noi<br />
trebuie să apărăm şi să cultivăm sfinţenia căsătoriei, solidaritatea dintre<br />
membrii familiei – soţ şi soţie, părinţi şi copii, fraţi şi surori, solidaritatea<br />
între familii şi să le considerăm ca daruri ale lui Dumnezeu pe care se cuvine<br />
să le preţuim1.<br />
Mântuitorul Hristos reafirmă originea dumnezeiască a însoţirii bărbatului<br />
cu femeia, citând referatul creaţiei, adică istorisirea facerii omului de<br />
către Dumnezeu (Facere 2, 18-24). Fariseii îl întreabă pe Mântuitorul dacă<br />
este bine ca bărbatul să lase pe soţia sa pentru orice motiv. Mântuitorul le<br />
răspunde, trimiţându-i la legea scrisă, pe care fariseii o cunoşteau foarte<br />
bine: ,,N-aţi citit că Cel ce i-a făcut de la început i-a făcut bărbat şi femeie?<br />
Şi a zis: Pentru aceea va lăsa omul pe tatăl său şi pe mama sa şi se va lipi de<br />
femeia sa şi vor fi amândoi un trup. Aşa încât nu mai sunt doi, ci un trup.<br />
Deci, ce a împreunat Dumnezeu, omul să nu despartă” (Matei 19, 4-6). Însoţirea<br />
bărbatului cu femeia este întemeiată prin actul creaţiei. Mântuitorul<br />
Însuşi invocă temeiul creaţiei pentru a arăta originea dumnezeiască a<br />
însoţirii bărbatului cu femeia.<br />
La temelia familiei creştine trebuie aşezată iubirea reciprocă izvorâtă<br />
din sinceritate. Sfinţii Părinţi aseamănă iubirea dintre cei doi soţi cu iubirea<br />
intratrinitară, care asigură o unitate indisolubilă. Iubirea dintre cei<br />
doi soţi nu trebuie să fie numai una trupească, conjugală, ci una copleşită<br />
de cea spirituală. Numai atunci bărbatul poate privi orice femeie şi femeia<br />
orice bărbat, fără ca privirea lor să fie una pătimaşă.<br />
Familia este cununa creaţiei, dar şi locul sau mediul în care omul începe<br />
să înţeleagă taina iubirii părinteşti a lui Dumnezeu. Evidenţiind rolul<br />
409
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
familiei creştine, ca fiind baza comunităţii eclesiale, Sfântul Apostol Pavel<br />
vorbeşte în Epistola către Efeseni despre legătura tainică dintre familie şi<br />
viaţa Bisericii. Astfel, comparând cele două realităţi ale existenţei umane în<br />
Hristos, Apostolul neamurilor spune: ,,Taina aceasta” – a unirii bărbatului<br />
cu femeia într-un trup, după porunca lui Dumnezeu – ,,mare este; iar eu<br />
zic în Hristos şi în Biserică” (Efeseni 5, 32). Numai aşa trebuie înţeleasă şi<br />
cultivată legătura sfântă care există între taina familiei şi viaţa Bisericii, ca<br />
trăire în comuniune.<br />
Dacă în limbajul comun, familia este definită, nu fără oarecare dreptate,<br />
,,celula de bază a societăţii”, potrivit învăţăturii creştine, familia trebuie<br />
văzută ca o ,,icoană a Bisericii” sau ,,biserica de acasă”. Aşadar, omul<br />
începe încă din copilărie să descopere taina iubirii şi a unităţii – ca opuse<br />
urii, egoismului şi dezbinării – mai întâi înlăuntrul acestei mici biserici,<br />
care este familia sa. Virtuţile cu care el va fi deprins de părinţi: credinţa,<br />
ascultarea, buna-cuviinţă, cumpătarea, hărnicia, cinstea şi mila, nu sunt<br />
decât semne îmbucurătoare ale încolţirii virtuţii supreme care este iubirea.<br />
În plan educaţional şi de formare, în general, familia reprezintă cea mai<br />
importantă comunitate. Întrucât principiul de viaţă al familiei îl reprezintă<br />
iubirea, mai precis comuniunea de viaţă şi iubire, din ea izvorăşte o deosebită<br />
forţă educaţională şi de formare a personalităţii sub toate aspectele,<br />
care nu-şi are egal în altă parte. Astfel, familia este mediul spiritual în care<br />
copilul născut de mamă urmează să-şi contureze personalitatea sa morală.<br />
Fără iubirea maternă şi paternă, în ciuda unei foarte bune îngrijiri trupeşti,<br />
copilul riscă să rămână sărac sufleteşte.<br />
De aceea, în familie întotdeauna trebuie să aibă întâietate valorile religioase,<br />
potrivit cuvintelor Mântuitorului: ,,Căutaţi mai întâi împărăţia lui<br />
Dumnezeu şi dreptatea lui, şi toate acestea se vor adăuga vouă” (Matei 6,<br />
33). Copiii trebuie învăţaţi să se poarte ca oameni duhovniceşti, nu materialnici.<br />
Să gândească, să vorbească şi să se manifeste duhovniceşte. Moştenirea<br />
cea mai preţioasă pe care o lăsăm copiilor noştri constă nu în cele<br />
materiale, ci în cele de ordin spiritual. Sfântul Ioan Gură de Aur s-a remarcat<br />
şi în acest capitol de pedagogie creştină într-un mod cu totul deosebit.<br />
Iată, bunăoară, una dintre concluziile rostite de Sfântul Părinte în acest<br />
context: ,,În consecinţă, de voieşti să laşi bogăţie multă copiilor tăi, lasă-le<br />
lor purtarea de grijă a lui Dumnezeu... Deci să nu căutăm aceasta: cum să<br />
lăsăm bogaţi pe copii, ci cum să-i lăsăm îmbunătăţiţi. Că de vor avea nădejdile<br />
lor la bogăţie, de nimic alt nu vor purta grija, ca cei ce pot să acopere<br />
410
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
răutatea năravurilor cu mulţimea banilor. Iar de se vor vedea pe dânşii că<br />
sunt lipsiţi de mângâierea cea de acolo, toate vor face ca prin fapta bună să<br />
afle sărăciei multă mângâiere. Deci nu le lăsa lor bogăţie, ca să le laşi fapta<br />
bună...Că aceasta cu adevărat este cea mai mare avuţie, aceasta este bogăţia<br />
cea nespusă şi necheltuită, care în toate zilele mai multă face avuţia. Că<br />
nimic nu este întocmai ca fapta bună, nimic nu este mai tare decât aceasta.<br />
Chiar decât împărăţia şi purtarea de coroană. Că la ce-i poate folosi coroana<br />
şi porfira, dacă este vândut de trândăvirea şi nebăgarea de seamă?... „2.<br />
Dar, pe cât de binefăcător şi fertil este un climat familial sănătos, care<br />
îşi primeşte vigoarea din părtăşia cu Dumnezeu, pe atât de nimicitor de<br />
vieţi poate deveni cadrul oferit de o familie destrămată, în care locul iubirii<br />
şi al credincioşiei a fost luat de patimi, în sânul căreia se mută iadul, jertfe<br />
sigure ale nepăsării care se instalează, fiind nevinovaţii copii.<br />
Schimbările economice, culturale şi ştiinţifice afectează profund relaţiile<br />
interumane şi cele familiale, însă problemele noi trebuie abordate şi<br />
soluţionate pe experienţa, pe înţelegerea perenă a omului, a familiei. Nu<br />
putem face abstracţie de textul sacru, de experienţa sfinţeniei, de dimensiunea<br />
eclesială a existenţei creştine, aceeaşi în trecut şi astăzi, pentru că<br />
riscăm să ne pierdem identitatea. Omul este o fiinţă spirituală, şi fără spiritualitate,<br />
existenţa umană decade, se autodistruge.<br />
Pornind de la această premisă, autorul arată cu stăruinţă că secularizarea<br />
societăţii, refuzul valorilor creştine sau ignorarea lor generează situaţii<br />
noi, incompatibile cu spiritual creştin, cu valorile tradiţionale. Familia<br />
secularizată, observă părintele autor, este o familie mutilată spiritual, care<br />
trăieşte într-un orizont spiritual şi cultural confuz şi mediocru, având obsesia<br />
confortului şi a bunăstării materiale. Omul modern este dependent<br />
de consum, iar preocupările sale esenţiale sunt legate doar de bunurile economice.<br />
Concepţia sa despre lume este întemeiată pe informaţiile percepţiei<br />
senzoriale, care duc la diminuarea treptată a dimensiunii lui spirituale<br />
şi la căderea în starea de animal civilizat.<br />
Meritul principal al acestei lucrări, care se remarcă prin claritate de stil,<br />
prin profunzime de gândire şi printr-o amplă bibliografie de specialitate,<br />
românească şi străină, constă în evidenţierea detaliată a faptului că familia<br />
şi activitatea ei sunt marcate pe de-o parte de realitatea tainică a unirii<br />
cu Hristos în trupul eclezial, iar pe de altă, de imperativul misionar pe care<br />
toţi membrii familiei se cuvine să-l respecte în contextul lumii contemporane.<br />
Slujirea familiei trebuie să fie o continuitate a slujirii liturgice, pildă<br />
411
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
de autentică vieţuire creştină, model de propovăduire şi preocupare faţă de<br />
problemele societăţii contemporane.<br />
Pe baza acestor consideraţii, părintele autor se referă şi la rolul pe care<br />
laicatul îl are în activitatea bisericească, insistând asupra faptului că el vine<br />
să întregească lucrarea preotului. Biserica Ortodoxă nu a văzut niciodată<br />
o distanţă de netrecut între cler şi credincioşii săi, ci i-a considerat întotdeauna<br />
ca mădulare ale aceluiaşi trup, unite prin împărtăşirea cu Sfintele<br />
Taine în vederea dobândirii mântuirii. La fel, familia, ca imagine in micro<br />
a Bisericii joacă un rol important în activitatea slujitoare bisericească. Valoarea<br />
acestei lucrări este dată nu numai de efectele pe care le produce, ci<br />
şi de permanenta şi tot mai accentuata legătură ce se stabileşte între membrii<br />
săi, precum şi între aceştia şi ceilalţi membrii al comunităţii ecleziale.<br />
Lucrarea Bisericii fără lucrarea familiei în sânul ei nu ar fi completă, după<br />
cum nici lucrarea familiei în afara Bisericii nu poate aduce roadele aşteptate,<br />
fiind lipsită de modelul coeziunii bisericeşti, prin comuniunea membrilor<br />
ei şi prin împărtăşirea de harul dumnezeiesc sfinţitor, prin Tainele<br />
Bisericii.<br />
Cartea părintelui Nicolae Edmond Popa, susţinută anul acesta ca Teză<br />
de doctorat în Teologie, la Universitatea ,,Ovidius” din Constanţa, sub conducerea<br />
ştiinţifică a PC. Pr. Prof. Univ. Dr. Dumitru Radu, considerăm că<br />
este de mare actualitate, întrucât nu se rezumă numai la prezentarea fundamentelor<br />
scripturistice şi patristice privind importanţa familiei creştine,<br />
ci face o prezentare bine documentată şi convingătoare a realităţilor contemporane<br />
cu care se confruntă familia creştină hic et nunc. Reţin în mod<br />
deosebit atenţia următoarele provocări: concubinajul, avortul, sterilitatea<br />
voluntară, adulterul, violenţa domestică (în familie), divorţul, căsătoriile<br />
de probă, sectele religioase (New Age şi MISA), mişcarea feministă şi<br />
homosexualitatea.<br />
Ne bucurăm că publicarea lucrării are loc în anul dedicat de Sfântul Sinod<br />
al Bisericii Ortodoxe Române, familiei creştine, care are la bază Taina<br />
Sfântului Botez şi Taina Sfintei Cununii, bineştiind că în societatea contemporană<br />
secularizată, criza familiei este, în primul rând, o criză spirituală,<br />
cauzată de pierderea sensului sacru al vieţii umane.<br />
Considerând-o foarte bine venită pentru nevoile imediate ale Bisericii<br />
noastre, din toată inima dăm binecuvântarea arhierească pentru apariţia<br />
acesteia în condiţii optime în Editura Episcopiei <strong>Giurgiului</strong>. Totodată,<br />
felicităm călduros pe PC. Pr. Consilier Social dr. Nicolae Edmond Popa,<br />
412
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
parohul bisericii din Letca Nouă, care, pe lângă preocupările intelectuale,<br />
se osteneşte exemplar şi în misiunea social-filantropică, atât la Centrul<br />
Eparhial, cât şi la aşezămintele sociale ale parohiei pe care o păstoreşte:<br />
Aşezământul „Grădina Maicii Domnului”, Aşezământul social ,,Dumnezeieştii<br />
Părinţi Ioachim şi Ana” şi Casa protejată ,,Nifon Mitropolitul”.<br />
Note:<br />
1. †Daniel, Patriarhul Bisericii Ortodoxe Române, Familia creştină - ,,Biserica de<br />
acasă”, în vol. Bucuria nunţii binecuvântate. Cateheze pentru familia creştină,<br />
Editura Cuvântul Vieţii a Mitropoliei Munteniei şi Dobrogei, Bucureşti, 2011,<br />
p.6.<br />
2. Sfântul Ioan Gură de Aur, Cuvânt pentru ce fel de clironomii trebuie să lăsăm<br />
copiilor noştri, în vol. Puţul şi împărţire de grâu, Editura Buna Vestire, Bacău,<br />
1995, p. 428-429.<br />
Pr. Dr. Edmond Nicolae POPA<br />
Provocãri la adresa<br />
familiei creºtine azi<br />
EDITURA EPISCOPIEI GIURGIULUI<br />
413
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
„Buna Vestire – Mănăstirea<br />
de la Bolintin Vale”<br />
Mănăstirile şi schiturile noastre, răspândite prin cele mai pitoreşti<br />
locuri ale ţării, pun în lumină o latură a spiritualităţii Bisericii<br />
strămoşeşti. Vetre de sihăstrie şi de cultură, ele au contribuit<br />
la luminarea drumurilor numeroaselor generaţii de ostenitori şi<br />
apărători ai acestui pământ, păstrându-i în dreapta credinţă şi ajutând la<br />
întărirea conştiinţei unităţii de neam, de limbă şi de năzuinţe. În veacurile<br />
trecute, opera de răspândire a cărţii în popor şi de dezvoltare a artei, culturii<br />
şi spiritualităţii româneşti, a fost sprijinită temeinic de ctitorii şi vieţuitorii<br />
acestor lăcaşuri sfinte.<br />
La Editura eparhială a Episcopiei <strong>Giurgiului</strong>, cu binecuvântarea Preasfinţitului<br />
Părinte Ambrozie, a apărut lucrarea „Buna Vestire – Mănăstirea<br />
de la Bolintin Vale” ce o are ca autor pe Doamna Prof. Gabriela Dan.<br />
În paginile acestei cărţi, autoarea a creionat cu multă măiestrie istoria de<br />
veacuri a Mănăstirii Buna Vestire de la Bolintin Vale, începând cu monahul<br />
Filotei, cunoscut în tradiţie drept ctitor şi îndrumător al mănăstirii, şi<br />
până în zilele noastre.<br />
Împlinindu-se în anul 2011, 578 de ani de la atestarea documentară a<br />
vechii mănăstiri, are loc publicarea unei monografii, care cuprinde istoria<br />
414
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
acesteia, începând cu Filotei (Filos), cunoscut în tradiţie drept ctitor şi îndrumător<br />
al mănăstirii, şi până în zilele noastre.<br />
Spre deosebire de alte aşezăminte monahale, cu un trecut mult mai<br />
bogat în fapte şi care dispun de un număr apreciabil de surse documentare,<br />
pe baza cărora să se poată întocmi o monografie cât mai completă, istoria<br />
mănăstirii de la Bolintin se poate constitui cu greu, datorită lipsei de<br />
izvoare. Cu toate acestea, autoarea s-a străduit să prezinte în lucrarea de<br />
faţă toate datele pe care le-a găsit despre vechea aşezare monahală, astfel<br />
încât cititorul să-şi poată face o imagine asupra rolului ei în viaţa poporului<br />
dreptcredincios şi în istoria Bisericii Ortodoxe strămoşeşti, consemnând,<br />
totodată, pe răbojul istoriei ultimele informaţii privitoare la această mânăstire,<br />
de la reînfiinţarea ei, începând cu anul 2004 şi până în prezent.<br />
415
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Schitul Strâmbu Găiseni - mărturie a<br />
spiritualităţii monahismului vlăscean<br />
416<br />
Pr. Pisculungeanu Florian<br />
In anul 2011, cu binecuvântarea Preasfinţitului Părinte Dr. Ambrozie,<br />
Episcopul <strong>Giurgiului</strong>, la Editura Episcopiei vede lumina<br />
tiparului monografia Schitul Strâmbu Găiseni - mărturie a<br />
spiritualităţii monahismului vlăscean, alcătuită de Monahia Cecilia Moldoveanu<br />
şi de Pr. Florin Valentin Velicu.<br />
Monahia Cecilia Moldoveanu este numită şi instalată ca egumenă a<br />
Schitului Strâmbu Găiseni, odată cu reactivarea acestuia, din iniţiativa şi<br />
cu binecuvântarea Preasfinţitului Părinte Ambrozie, cu prilejul împlinirii a<br />
500 de ani de la ctitorire, pe 9 aprilie 2010, la sărbătoarea Izvorului Tămăduirii.<br />
Timp de un an de lucrări asidue la restaurarea locaşului de cult, de<br />
construire a noului corp de chilii, de conservare a zidurilor vechiului corp<br />
de chilii, de întocmire a proiectului pentru restaurarea picturii, vrednica<br />
şi smerita monahie, cercetează în paralel numeroase acte, documente şi<br />
lucrări istorice, în colaborare cu PC. Pr. Florin Valentin Velicu, de formaţie<br />
istoric, pentru a prezenta tuturor celor interesaţi una dintre cele mai<br />
trainice mărturii de credinţă, ctitorie a boierului Drăghici Vintilescu, mare<br />
vornic al domnitorului Neagoe Vodă Basarab.<br />
Tipărită în condiţii grafice deosebite, însoţită de documente şi imagini<br />
reprezentative, monografia ne prezintă, în ediţie bilingvă, istoricul Schitului<br />
Strâmbu Găiseni, de la cea dintâi atestare documentară până în prezent.<br />
Din primul capitol, Poziţionare geografică, aflăm că schitul este situat<br />
în localitatea Găiseni, în partea nordică a judeţului Giurgiu, la graniţa cu<br />
judeţul Dâmboviţa, în vecinătatea fostei Mănăstiri Căscioarele.<br />
În capitolul doi, cel mai amplu, denumit Istoric, sunt prezentate date<br />
legate de prima atestare documentară, facută la 3 aprilie 1526, de către
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Radu de la Afumaţi, de un act emis la Târgovişte de domnitorul Radu Şerban<br />
în 1605, care menţionează clar ctitorul, de pietrele funerare care aparţin<br />
familiei ctitorului, descifrate de Dimitrie Papazoglu, de prima vizită a<br />
unui mitropolit, anume Neofit al Ungrovlahiei (1738 - 1754), de închinarea<br />
schitului de către domnitorul Grigore al II-lea Ghica, la 1752, spitalului<br />
Sfântul Pantelimon. De asemenea, aflăm despre starea mănăstirii la sfârşit<br />
de secol XVIII, din consemnarea unui călător englez care înnoptează aici:<br />
„...o biată mănăstire întreţinută de trei călugări, un stareţ şi doi servitori,<br />
ale cărei venituri întreţineau un spital... din Bucureşti ...”, despre personalităţile<br />
reprezentative ce au marcat existenţa acesteia, între care se remarcă<br />
egumenul Climent (1827), viitor episcop al Argeşului (1850-1862) şi egumenul<br />
Iosif Naniescu (1857), ajuns Mitopolit al Moldovei şi Sucevei (1875-<br />
1902). Tot aici găsim informaţii despre arhitectură, pictură, intervenţiile<br />
asupra bisericii de-a lungul timpului.<br />
417
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
În capitolul Iconografie, autorii detaliază, cu lux de amănunte, pictura<br />
realizată în timpul egumenului Climent, cel care “a comandat pentru Schit<br />
un program iconografic cu caracter de unicat”.<br />
În continuare este prezentată lista de Vieţuitori şi slujitori, precum şi<br />
momente de la Reactivarea Schitului, atunci când Preasfinţitul Părinte Dr.<br />
Ambrozie l-a încredinţat şi ocrotirii Sfântului Voievod Neagoe Basarab,<br />
alături de Sfântul Ierarh Nicolae.<br />
Volumul de faţă constituie o mărturie valoroasă pentru cunoaşterea istoriei<br />
spiritualităţii monahismului vlăscean şi prezintă tuturor celor care<br />
îl răsfoiesc, o imagine fidelă a Ortodoxiei româneşti pe parcursul a 500 de<br />
ani.<br />
418
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
Cuprins<br />
Cuvânt înainte ...................................................................................................................5<br />
I. Pastoraţie şi misiune<br />
Preasfinţitul Părinte Ambrozie, Episcopul <strong>Giurgiului</strong><br />
Pastorală la Învierea Domnului ......................................................................................10<br />
Preasfinţitul Părinte Ambrozie, Episcopul <strong>Giurgiului</strong><br />
Pastorală la Naşterea Domnului .................................................................................... 23<br />
Pr. Bogdan Tudor Georgian<br />
Itinerariul pastoral al Preasfinţitului Părinte Ambrozie, Episcopul <strong>Giurgiului</strong>,<br />
pe anul 2011 .................................................................................................................... 32<br />
II. Teologie şi cultură<br />
Preasfinţitul Părinte Galaction, Episcopul Alexandriei şi Teleormanului<br />
Misiunea monahismului în Biserică astăzi .................................................................... 38<br />
Pr. Prof. Dr. Nicolae D. Necula<br />
Practici necanonice şi neliturgice legate de săvârşirea Tainei Sfântului Maslu ............53<br />
Pr. Prof. Conf. Univ. Dr. Daniel Benga<br />
Pregătirea pentru Botez şi Botezul Catehumenilor în Ierusalim<br />
după descrierea pelerinei Egeria şi după Catehezele mistagogice<br />
ale Sfântului Chiril ......................................................................................................... 66<br />
Pr. Lect. Univ. Dr. Zaharia Matei<br />
Creaţia muzicală bisericească a Mitropolitului Iosif Naniescu consemnată în manuscrisele<br />
muzicale psaltice din Biblioteca Academiei Române ....................................... 101<br />
Prof. Univ. Dr. Mihaela Palade<br />
Arta de tradiţie bizantină în decizii Sinodale de mare actualitate ...............................120<br />
Pr. Gabriel Sebastian Chirculeanu,<br />
Iubirea ca principiu cosmologic în Literatura Patristică...........................................126<br />
Pr. Prof. Dr. Marius Constantin Jica,<br />
Pătrunderea suferinţei în lume .....................................................................................136<br />
Drd. Lucian Iacob<br />
Hristos în deşertul părinţilor din Egipt ........................................................................155<br />
III. Biserica şi Şcoala<br />
Conf. Univ. Dr. Vasile Timiş<br />
Strategii de evaluare a randamentului şcolar la disciplina Religie .............................178<br />
419
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Pr. Bogdan Tudor Georgian<br />
Educaţia tinerilor în Biserică ........................................................................................186<br />
Prof. Daniel Necula<br />
Educaţia religioasă în şcoală .........................................................................................194<br />
Prof. Tănase Iuliana<br />
Dezvoltarea Creativităţii Elevilor La Ora De Religie ...................................................208<br />
IV. Istorie şi Tradiţie Creştină<br />
Protos. Dr. Mihail Muscariu<br />
Mausoleul eroilor de la Mănăstirea Comana – 80 de ani de la construire – ..............218<br />
Dr. Ştefania Dinu Ciubotaru<br />
Dimitrie Bolintineanu – O viaţă în slujba idealurilor naţionale ale românilor ......... 226<br />
Pr. Costel Voicu<br />
Tit Simedrea - Ierarh al Bisericii Ortodoxe Române ................................................. 239<br />
Preot Marian Gabi Găulea<br />
Monumentele comemorative de la Călugăreni, simboluri ale nemuririi neamului ... 269<br />
Pr. Horia Mişu,<br />
Basileul în lumina Sfintelor Canoane (Statutul său Juridico – Canonic) .................. 276<br />
V. Biserica în Societatea contemporană<br />
Pr. Asist. Univ. Dr. Nicusor Beldiman<br />
Vocaţia predicatorială a Profesorului Teodor M. Popescu ......................................... 307<br />
Pr. Prof. Dr. Edmond Nicolae Popa<br />
Fundamentări ale noţiunii de familie ...........................................................................319<br />
Pr. Prof. Dr. Adrian Cazacu<br />
Taina Sfântului Maslu o contextualizare pastoral-misionară ..................................... 338<br />
Pr. Dr. Petcu Lucian<br />
Câteva consideraţii asupra raportului dintre teologie şi ştiinţă în concepţia<br />
Sfântului Maxim Mărturisitorul .................................................................................. 345<br />
Prof. Mariana Valentina Găulea<br />
Ansambluri ecleziastice de importanţă naţională, în spaţiul rural<br />
al Câmpiei Burnazului de Est ........................................................................................374<br />
Prof Marioara Petcu<br />
Mănăstirea “Brâncoveanu” de la Sâmbăta de Sus în vremea stăreţiei<br />
Părintelui Arsenie Boca .................................................................................................381<br />
Dumitru Manolache<br />
Lumile Părintelui Arsenie din Biserica de la Drăgănescu ........................................... 395<br />
420
EPISCOPIA GIURGIULUI<br />
VI. Viaţa Eparhiei<br />
Pr. Gabriel Flămânzeanu<br />
Sfinţirea bisericii Parohiei Zboiu .................................................................................400<br />
Dimitrie Bolintineanu evocat la Mănăstirea ,,Buna Vestire” ...................................... 403<br />
Simpozionul naţional „Artă şi civilizaţie în spaţiile monahale româneşti” la<br />
Mănăstirea Comana .....................................................................................................404<br />
Gheorghe Tătărescu evocat în <strong>Episcopia</strong> <strong>Giurgiului</strong> ................................................... 405<br />
VII. Editura eparhială<br />
Provocări la adresa familiei creştine azi ......................................................................408<br />
Buna-Vestire – Mănăstirea de la Bolintin Vale ............................................................414<br />
Pr. Pisculungeanu Florian<br />
Schitul Strâmbu Găiseni - mărturie a spiritualităţii monahismului vlăscean ............416<br />
421
ALMANAH BISERICESC <strong>2012</strong><br />
Coperta 1: Biserica Parohiei Drăgănescu<br />
pictată de Părintele Arsenie Boca.<br />
COLEGIUL REDACŢIONAL<br />
PREŞEDINTE:<br />
Preasfinţitul Părinte Dr. AMBROZIE,<br />
EPISCOPUL GIURGIULUI<br />
MEMBRI:<br />
Pr. Ioan Emanuel STUPARU – Vicar Administrativ<br />
Pr. Gabriel CHIRCULEANU – Consilier Cultural<br />
Protos. Teodor ŞERBAN – Consilier Economic<br />
Pr. Asist. Univ. Dr. Nicuşor BELDIMAN<br />
Pr. Prof. Dr. Adrian CAZACU<br />
Pr. Ing. Dr. Răzvan PETCU<br />
<strong>Episcopia</strong> <strong>Giurgiului</strong>, Str. Episcopiei Nr. 13, cod 080015<br />
Tel.: 0246/214079; Fax: 0246/214081<br />
Web: www.episcopiagiurgiului.ro<br />
E-mail: episcopia.giurgiului@yahoo.com<br />
© Toate drepturile rezervate Editurii Episcopiei <strong>Giurgiului</strong><br />
ISSN 1843-9829<br />
Concepţ ie grafică și tipar:<br />
TIPOGRAFIA<br />
Tel.: 0733 58 00 00 • Fax: 0231 511 511<br />
E-mail: tipografia@nektarios.ro<br />
www.nektarios.ro<br />
422