cogut sergiu dialogismul lui mihail bahtin. elementul carnavalesc în ...
cogut sergiu dialogismul lui mihail bahtin. elementul carnavalesc în ...
cogut sergiu dialogismul lui mihail bahtin. elementul carnavalesc în ...
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
La finele acestui paragraf, accentuăm importanţa deosebită a tezelor<br />
acestor două personalităţi marcante referitoare la problematica dialogu<strong>lui</strong>,<br />
concepţiile <strong>lui</strong> M. Buber şi F. Rosenzweig fiind valorificate de către alţi<br />
remarcabili gânditori ai secolu<strong>lui</strong> trecut, mai cu seamă de Mihail Bahtin şi unii<br />
reprezentanţi ai existenţialismu<strong>lui</strong>.<br />
În 1.2. Perspectiva existenţalistă asupra dialogu<strong>lui</strong> competitorul<br />
cercetează particularităţile pe care le cunoaşte subiectul comunicării<br />
interpersonale <strong>în</strong> lucrările semnate de iluştrii exponenţi ai existenţialismu<strong>lui</strong><br />
francez Gabriel Marcel, Jean-Paul Sartre şi de reputatul psihiatru şi cugetător<br />
german Karl Jaspers, <strong>în</strong>trucât concepţiile acestora despre fenomenul dialogal<br />
au constituit acel context filozofic <strong>în</strong> care a fost elaborat <strong>dialogismul</strong> <strong>lui</strong><br />
Mihail Bahtin.<br />
În accepţia <strong>lui</strong> G. Marcel, o legătură <strong>în</strong>tre celălalt şi mine ca participanţi<br />
la dialog se realizează dacă descoperim că avem o anumită experienţă comună<br />
(că ambii ne-am ocupat de aceleaşi domenii, am fost expuşi ace<strong>lui</strong>aşi pericol<br />
etc.). Pe această bază este posibilă o aprofundare a raportu<strong>lui</strong> nostru. Şi cu cât<br />
acest raport se aprofundează, cu atât celălalt <strong>în</strong>cetează de a mai fi „un<br />
oarecare”; el devine <strong>în</strong> schimb un „tu”pentru mine. Se formează o unitate <strong>în</strong><br />
care celălalt şi eu formăm un „noi”. De abia acum se poate vorbi de o discuţie<br />
autentică sau de un dialog, <strong>în</strong> cursul căruia ne comunicăm reciproc pe noi<br />
<strong>în</strong>şine. Dar putem merge un pas mai departe: faptul că celălalt devine tot mai<br />
mult un „tu” pentru mine <strong>în</strong>seamnă că perspectiva mea se frânge. Celălalt<br />
<strong>în</strong>cetează a mai fi <strong>în</strong>chis <strong>în</strong> cercul pe care mi-l formez singur. Mai mult,<br />
celălalt, cu care sunt legat <strong>în</strong>tr-o comunitate, „mă dezvă<strong>lui</strong>e mie <strong>în</strong>sumi”, mă<br />
arată pe mine <strong>în</strong>sumi. Abia <strong>în</strong> acest sens ajung la mine <strong>în</strong>sumi prin ceilalţi.<br />
Raportul meu faţă de mine <strong>în</strong>sumi se poate desfăşura doar printr-un raport<br />
reciproc cu celălalt. Aşadar, raportul de dialog este condiţie, presupoziţie<br />
pentru realizarea raportu<strong>lui</strong> cu sine.<br />
J.-P. Sartre abordează comunicarea prin prisma relaţiei cuiva cu „celălalt”,<br />
acesta servind pentru cel ce intră <strong>în</strong> contact cu el drept un mijloc de a se cunoaşte<br />
pe sine, iar lumea celorlalţi este deja <strong>în</strong>zestrată cu sens, dar fiind vorba de<br />
semnificaţii obiective, ele sunt descoperite şi ca semnificaţii personale cum sunt<br />
naţionalitatea sau rasa. În corelaţie cu problema „ce<strong>lui</strong>lalt”, Sartre vorbeşte şi<br />
despre o „lume a celorlalţi” atunci când afirmă: „Eu ajung la mine <strong>în</strong>sumi <strong>în</strong>tr-o<br />
lume care este şi lumea celorlalţi. Această lume comună are deja sens. Prin mine,<br />
ca un pentru-mine, lucrurile capătă semnificaţie, dar totodată mă găsesc eu<br />
<strong>în</strong>sumi «aşezat <strong>în</strong>tr-o lume <strong>în</strong>zestrată deja cu semnificaţie»” [7, p. 421].<br />
Conceptul central al existenţialismu<strong>lui</strong> <strong>lui</strong> K. Jaspers este „comunicarea”,<br />
cu ajutorul căreia se realizează corelaţia dintre existenţe. Pierderea unei<br />
asemenea corelaţii, a stării de contact interpersonal reprezintă ceea ce se numeşte<br />
rău moral, social sau intelectual, care e o specifică „surditate” faţă de altă<br />
„existenţă”. Astfel, el susţine: „Raţiunea necesită o comunicare fără margini, ea<br />
<strong>în</strong>săşi e voinţa totală de a comunica. Întrucât <strong>în</strong> timp noi nu putem să posedăm <strong>în</strong><br />
mod obiectiv adevărul ca unic şi etern şi <strong>în</strong>trucât Dasein-ul e posibil doar alături<br />
de alt Dasein, existenţa se concepe pe sine numai împreună cu altă existenţă,<br />
comunicarea reprezintă un mod de descoperire a adevăru<strong>lui</strong> <strong>în</strong> timp” [11, p. 442].<br />
Reliefând importanţa comunicării <strong>în</strong> concepţia <strong>lui</strong>, gânditorul german afirmă că<br />
9