Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
tăcut, ca un pacient eterizat pe masa de operaţie, abia aşteptând să<br />
audă năzbâtiile subconştientului ei năstruşnic, care în ultima<br />
vreme o cam preocupă. De aceea avea tratate de psihiatrie pe<br />
noptiera de la hotel, îşi dădu seama ulterior.)<br />
Inima îmi bătea atât de tare că părea să încerce să se rupă din<br />
piept. E ca o valiză pe care trebuie să o târăşti după ţine tot<br />
timpul, ştii, numai că mâneca unei cămăşi a rămas pe afară şi nu<br />
ştii a cui e, nu o recunoşti, nici dungile nu par să se mai alinieze<br />
la fel, sau poate erau carouri, nu ştiu, dar e acolo şi nu ştiu încotro<br />
vrea să mă tragă. Călcam brutal iarba ce se-ntindea înaintea mea<br />
ca un sacrificiu. Apoi am ajuns acasă. A doua zi m-am trezit<br />
devreme (visul se întindea pe 2 zile, ştiu sigur, am simţit) şi am<br />
extras cu atenţia unui chirurg visele din chihlimbar. S-au<br />
ambiţionat, agăţându-se de gene, dar nu le-am lăsat să se urce<br />
înapoi, chiar dacă m-a durut când le-am smuls din cuibul cald. Şi,<br />
trebuie să îţi spun, vai, fii atent, se făcea că m-am întâlnit acum o<br />
zi cu un prieten vechi (îl cheamă Damian, ne-am întâlnit cu el în<br />
vara lui 1949, avea papion şi o frizură ciudată, îl mai ştii?) şi m-a<br />
luat de a patra mână, strângând-o cu putere. Mi-a spus că ochii<br />
mei sunt portocalii şi că am un al treilea, undeva în piept, încă nu<br />
s-a deschis. Mi-a scuturat genele de polen şi am zâmbit, am<br />
ridicat capul şi i-am şters matern clavicula de praf. Se uita la<br />
moliile din stomacul meu străveziu, iar când am privit în jos ca să<br />
mă uit în acvariul cu minunăţii am zărit picioarele, picioare de<br />
femeie, încercam să îmi dau seama cine mi le-a dat, cum le-am<br />
încurcat cu altcineva, când şi unde au rămas, dar îmi vedeam<br />
urmele fierbinţi ale tocurilor pe asfalt. În urma mea se târau melci<br />
graşi şi leneşi, alunecând anevoios spre lumină.<br />
Cred că am fost fără memorie şi cu ochii închişi acolo unde<br />
nimic nu e real şi totul e permis. Coconul meu ambivalent e pe<br />
cale să se rupă, dureros sfâşiind pieliţa subţire ce mă mai leagă de<br />
pământ, de iarbă şi gărgăriţe şi viermi şi zâmbet şi verde şi aştept<br />
să vină să mă mănânce, îi aud, le aud picioruşele mici atingând<br />
asfaltul, o armată furioasă în miniatură.<br />
Ştii, acum simt că vorbele tale placide s-au lipit de mine şi mă<br />
strâng, pe un ochi scrie „da”, pe celălalt „nu”, pe piept scrie „e<br />
joi”, degetele-s sângerânde şi nu mai înţeleg nimic... şi parcă toţi<br />
85