istoria literaturii japoneze - Tipografia
istoria literaturii japoneze - Tipografia
istoria literaturii japoneze - Tipografia
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
LIMBA LIMBA ŞI ŞI LITERATURA LITERATURA JAPONEZĂ JAPONEZĂ – BB<br />
B<br />
ISTORIA ISTORIA LITERATURII LITERATURII JAPONEZE<br />
JAPONEZE<br />
JAPONEZE<br />
ANUL ANUL al al II II-lea II lea<br />
Semestrul Semestrul 1, 1, an an universitar universitar 2007 2007-2008 2007 2008<br />
Sinteză<br />
Sinteză<br />
CONVENŢII CONVENŢII GRAFICE<br />
GRAFICE<br />
În secolul al nouăsprezecelea James Curtis Hepburn a creat un sistem de<br />
transcriere a cuvintelor din limba japoneză utilizând grafia latină. Acest sistem a fost<br />
numit rōmaji – în traducere literală înseamnă scriere utilizând grafia romanilor. Pe<br />
lângă consoanele şi vocalele existente în grafia latină şi care pot fi utilizate pentru<br />
redarea exactă a caracteristicilor fonetice şi fonologice ale limbii <strong>japoneze</strong>, există<br />
anumite particularităţi pentru care Sir James Curtis Hepburn a creat reprezentări<br />
grafice particulare, devenite ulterior convenţii – cum ar fi spre exemplu, notarea<br />
vocalelor lungi cu o liniuţă deasupra vocalelor obişnuite (spre exemplu vocalele „ō” sau<br />
„ū”) sau dublarea literelor în cazul geminării consonantice.<br />
Întrucât în tradiţia culturală japoneză în menţionarea numelor şi prenumelor<br />
ordinea este nume de familie, prenume, în general a fost păstrată această convenţie.<br />
Întrucât sistemul romanizării Hepburn a fost preluat şi de cercetătorii români,<br />
în cele ce urmează sunt prezentate regulile generale ale acestui sistem de reprezentare<br />
grafică, precum şi citirile echivalente în limba română. Un prim exemplu este acela al<br />
grupului de litere –shi, care se va citi în limba română –şi. La fel, –chi se va citi în<br />
română –ci, –tsu se va citi –ţu, –gi se va citi –ghi, –ge se va citi –ghe, –ji se va citi –gi,<br />
–sha se va citi –şa, –shu se va citi –şu, –sho se va citi –şo, –cha se va citi –cea, –chu se va<br />
citi –ciu, –cho se va citi –cio, –ja se va citi –gia, –ju se va citi –giu, –jo se va citi –gio,<br />
–gya se va citi –ghia, –gyu se va citi –ghiu, –gyo se va citi –ghio, –kya se va citi –chia,<br />
–kyu se va citi –chiu, iar –kyo se va citi –chio. Spre exemplu, Fuji (numele celui mai<br />
înalt vârf muntos din Japonia – 3776 m) se va citi „Fu-gi”, cu accentul pe prima silabă.<br />
Cuvintele limbii <strong>japoneze</strong> nu conţin grupuri compacte de consoane şi nici nu se termină<br />
în consoane, cu o singură excepţie. Există puţine cazuri de cuvinte dintre cele provenite<br />
din limba chineză, în care terminaţia este consonantică – aşa-numitul „n” final<br />
(pronunţat „ng”). În rest, consoanele sunt urmate de una dintre cele cinci vocale ale<br />
limbii <strong>japoneze</strong> („a”, „e”, „i”, „o” şi „u”). În limba japoneză nu există consoana „l”, ea fiind<br />
întotdeauna înlocuită în cazul „japonizării” unui cuvânt provenit dintr-una din limbile<br />
occidentale, cu consoana „r”. Un exemplu îl constituie cuvântul „lămâie”, preluat în<br />
japoneză din limba engleză; în acest fel „lemon” devine remon. În limba japoneză nu<br />
există nici consoana „v”, ea fiind transformată în „b” în cazul „japonizării” vreunui<br />
cuvânt occidental. Un exemplu în acest sens îl constituie cuvântul englezesc „revival”<br />
(„revenire la viaţă”), devenit ribaibaru, înţelesul lui păstrându-se în limba japoneză. O<br />
altă particularitate a romanizării Hepburn utilizată în lucrarea de faţă constă în<br />
notările diferite ale vocalelor simple şi vocalelor lungi. Spre exemplu, vocala „o” este<br />
citită simplu „o” în cuvinte ca omuretsu („omletă”), însă „ō” nu mai este citită „o”<br />
monosilabic, ci „o-o” în cuvinte ca Ōsaka (citit „O-o-sa-ka”). Unul dintre cuvintele<br />
utilizate este „Tōkyō”, care se citeşte „to-o-chio-o”. Dacă nu respectăm aceste diferenţe<br />
de citire în funcţie de grafia utilizată, pot apărea confuzii. Spre exemplu, oie (citit<br />
1
„o-i-e”) înseamnă „casa dumneavoastră / dânsului / dânsei etc.”, iar ōie (citit „o-o-i-e”)<br />
înseamnă „casă de mari dimensiuni”. La fel se întâmplă cu „u” – care notat „u” se citeşte<br />
ca atare, cum ar fi în juku („şcoală de după-amiază”), unde se citeşte „giu-cu” – , în<br />
vreme ce „ū” în Kyūshū se citeşte „chiu-u-şu-u”. Un alt fenomen specific limbii <strong>japoneze</strong><br />
îl constituie dublarea consoanelor. Acest fenomen determină şi o citire specială; un<br />
exemplu îl constituie cuvântul Hokkaidō care se citeşte corect „Hok-kai-do-o”, cu<br />
accentul pe penultima silabă. De asemenea, o citire specială o au grupurile de litere<br />
care îl conţin pe „–w”. Întrucât, aşa cum am specificat deja, în limba japoneză nu există<br />
consoana „v”, „w” însoţit de vocale precum „a” sau „o” se citeşte „u”. Spre exemplu,<br />
cuvântul scris washi („hârtie japoneză tradiţională”) se va citi în limba română „ua-şi”.<br />
În limba japoneză modernă se păstrează trei tipuri de grafie care se<br />
întrepătrund. Două tipuri de grafie, cunoscute sub denumirea generică de kana, sunt<br />
hiragana şi katakana. Li se mai spune – deşi impropriu din punct de vedere lingvistic –<br />
silabare, întrucât redau în cea mai mare parte citirile silabelor alcătuite din vocale,<br />
respectiv consoane însoţite de vocale, ori consoane însoţite de semiconsoane şi vocale.<br />
Grafia hiragana se utilizează pentru cuvintele considerate <strong>japoneze</strong> originale, respectiv<br />
pentru cuvintele nipone asimilate din limba chineză, în vreme ce a doua grafie kana –<br />
katakana – este folosită în cazul cuvintelor <strong>japoneze</strong> provenite din lexic occidental. Se<br />
utilizează în mod excepţional grafia katakana pentru cuvintele <strong>japoneze</strong> pentru textul<br />
unei telegrame, sau când este scos în evidenţă un cuvânt prin mijloace grafice (cu<br />
aproximativ acelaşi scop cu care utilizăm italicele în grafia latină). Cel de-al treilea<br />
sistem de scriere constă în utilizarea ideogramelor de provenienţă chineză numite kanji<br />
şi preluate din limba chineză începând cu secolul al cincilea. Simbolurile au fost<br />
modificate în mare parte de către japonezi. Această grafie este şi cea mai dificil de<br />
asimilat de către occidentali.<br />
În cazul celor două grafii kana, derivate şi ele din ideograme de provenienţă chineză,<br />
prin simplificarea la maximum a trăsăturilor şi prin atribuirea unei singure citiri şi<br />
care reprezintă, prin două sisteme de scriere diferite, acelaşi set de vocale, respectiv<br />
consoane însoţite de vocale, avem de două ori câte 44 de semne, la care se adaugă câte<br />
un semn specific consoanei „n” finale (ceea ce totalizează un set finit de 90 de<br />
reprezentări grafice, cu citiri unice). În cazul semnelor numite avem un număr foarte<br />
mare de simboluri, redus progresiv în urma reformelor din învăţământ începând cu<br />
secolul al nouăsprezecelea. Cea mai spectaculoasă reducere a ideogramelor a fost făcută<br />
după Reforma învăţământului, după Cel de-al Doilea Război Mondial, când s-a ajuns la<br />
aproximativ 2000 de reprezentări grafice standard, din aproximativ opt – zece mii de<br />
semne în epocile anterioare. Aceşti kanji sunt utilizaţi pentru sensurile lor, sau pentru<br />
diversele citiri, în funcţie de context.<br />
ISTORIE ISTORIE şi şi LITERATURĂ<br />
LITERATURĂ<br />
În conformitate cu împărţirea convenţională a istoriei culturale a Japoniei în<br />
epoci, Evul Mediu nipon începe odată cu Per Perioada Per<br />
ioada Kamakura (<br />
(Kamakura Kamakura Kamakura Kamakura jidai jidai jidai jidai 鎌倉時昷 鎌倉時昷<br />
鎌倉時昷<br />
代) (1185 (1185 / / 1192 1192 – 1333) 1333), 1333) al cărui început este marcat de Bătălia de la Dan no Ura (Dan<br />
no Ura no arasoi 壇ノテ浦の争い), ultima dintre luptele purtate de clanurile Taira 平氏<br />
şi Minamoto 源 氏 . Clanul Minamoto va ieşi învingător graţie capacităţii<br />
organizatorice a lui Minamoto no Yoritomo 源の頼朝曉 şi vitejiei fratelui mai mic al<br />
acestuia, Minamoto no Yoshitsune 源の義経. Trăsătura de bază a noului ev o constituie<br />
2
mutarea puterii politice din zona controlată de familia Fujiwara (Fujiwarashi 藤原氏)<br />
şi aristocraţii de la Kyōto 京都, în Kamakura 鎌倉, sediul noii guvernări de facto 1 a<br />
Japoniei, controlată de şi compusă din militari. Primul lider militar al Japoniei este<br />
Minamoto Yoritomo (Minamoto no Yoritomo 源の頼朝曉), fondatorul primului guvern<br />
militar – bakufu 幕府 – la Kamakura. El creează acest corp militar cu funcţii politice<br />
şi administrative, precum şi structurile adiţionale, prin care reuşeşte să controleze<br />
întregul teritoriu al Japoniei. Pentru început aceste funcţii dublează, pentru ca mai<br />
apoi să controleze nestingherit structurile de control civil existente deja în provincii şi<br />
în Capitala de iure 2 Kyōto. Minamoto Yoritomo creează sistemul de shugo 守護<br />
(răspund iniţial de păstrarea ordinii în provincii, ulterior vor deveni guvernatorii<br />
acestora) şi jitō 地頭 (cu responsablitatea economică a strângerii taxelor) proveniţi din<br />
apropiaţii vasalilor săi de încredere – gokenin 御家人, cu alte cuvinte aristocraţia<br />
militară. Acestor gokenin le urmează în ierarhia militară instituită de către Minamoto<br />
Yoritomo soldaţii călare – samurai 侍– care reprezintă iniţial elitele militare ale acestor<br />
structuri politice în forma lor incipientă. Treptat, principiile existenţei şi ţelurile<br />
samurailor se vor concretiza în Codul Războinicilor – Bushidō 武士道. În structura<br />
militară există o ierarhie care îi plasează pe un loc favorizat pe militarii călare samurai<br />
侍 şi pe un loc inferior pe pedestraşi – ashigaru 足軽. Codul Bushidō 武士道 şi virtuţile<br />
美徳 びとく reprezintă cele mai importante repere ale existenţei războinicilor bushi<br />
武士. Cele trei virtuţi (bitoku 美徳) preţuite de aceştia sunt:<br />
1. frugalitatea (ken’yaku 倹約 けんやく)<br />
2. loialitatea (chūseishin 忠誠心 ちゅうせいしん )<br />
3. onoarea (meiyo 名誉 めいよ )<br />
În 1192 Minamoto no Yoritomo este recunoscut drept lider al noilor structuri<br />
militari şi i se acordă de către Împărat titlul de Shōgun 将軍(tradus în unele documente<br />
ca generalissim, în realitate un termen echivalent al titlului de Mareşal, respectiv<br />
Amiral). După moartea lui Minamoto no Yoritomo în 1199, la conducerea guvernului<br />
militar îi vor urma fiii săi Minamoto no Yoriie (asasinat) şi Minamoto no Sanetomo<br />
(asasinat şi acesta la 28 de ani, de către un nepot al său). Dintre aceştia cel de-al doilea<br />
este recunoscut mai curând ca un erudit şi un poet de mare talent, decât ca un Shōgun<br />
de talia tatălui. Asasinarea urmaşilor lui Yoritomo şi instalarea unor Shōguni de<br />
faţadă va aduce Puterea politică reală în mâinile clanului Hōjō (Hōjō shi 北条曵氏),<br />
familia văduvei lui Yoritomo, pe nume Hōjō Masako 北条曵政子. Aceştia vor deţine<br />
controlul politic asupra Japoniei din poziţia de shikken 執権 (reprezentanţi legali –<br />
denumiţi de unii specialişti „regenţi” – ai Shōgunului). Două sunt epitetele atribuite în<br />
genere guvernării Hōjō: eficienţa (yūnō 暼能) şi stabilitatea (antei 安定).<br />
Locotenenţa Hōjō reprezintă un garant al menţinerii controlului real politic şi<br />
administrativ al Japoniei în zona bakufu-ului de la Kamakura. Un exemplu celebru al<br />
eficienţei Hōjō o constituie înăbuşirea Revoltei Jōkyū (Jōkyū no ran 承久の乱) din 1221,<br />
în care Împăratul retras Gotoba a încercat prin forţa armelor să preia Puterea de facto<br />
în Japonia şi să îndepărteze guvernarea militară de la Kamakura. Deşi a ieşit<br />
învingător în primele lupte purtate în Capitală (unde deţinea controlul şi majoritatea<br />
1 De fapt (lat.)<br />
2 De drept (lat.)<br />
3
populaţiei simpatiza Curtea), a pierdut în cele din urmă în faţa armatelor de la<br />
Kamakura şi a fost exilat în Insula Oki, unde a încetat din viaţă.<br />
LOCOTENENŢII LOCOTENENŢII HHŌJŌ<br />
H ŌJŌ Hōjōshi no shikken shikken shikken shikken seiji 北条曵氏の執権 執権 執権政治 執権<br />
Conducătorii clanului Hōjō (Hōjō Hōjō Hōjō Hōjō shi shi shi shi 北条曵氏 北条曵氏) 北条曵氏 北条曵氏 北条曵氏の長者 şi locotenenţi 執権<br />
Nr. Crt. Numele în rōmaji Perioada<br />
guvernării<br />
1. Hōjō Tokimasa 北条曵時昷政 1203 – 1205<br />
2. Hōjō Yoshitoki 北条曵義時昷 1205 – 1224<br />
3. Hōjō Yasutoki 北条曵泰時昷 1224 – 1242<br />
4. Hōjō Tsunetoki 北条曵常時昷 1242 -1246<br />
5. Hōjō Tokiyori 北条曵時昷頼 1246 – 1256<br />
6. Hōjō Nagatoki 北条曵長時昷 1256 – 1264<br />
7. Hōjō Masamura 北条曵政村曪 1264 – 1268<br />
8. Hōjō Tokimune 北条曵時昷宗 1268 – 1284<br />
9. Hōjō Sadatoki 北条曵貞時昷 1284 – 1301<br />
10. Hōjō Morotoki 北条曵師時昷 1301 – 1311<br />
11. Hōjō Munenobu 北条曵宗宣 1311 – 1312<br />
12. Hōjō Hirotoki 北条曵広時昷 1312 – 1315<br />
13. Hōjō Mototoki 北条曵基時昷 1315 – 1316<br />
14. Hōjō Takatoki 北条曵高時昷 1316 – 1326<br />
15. Hōjō Sadaakira 北条曵貞顕 1326<br />
16. Hōjō Moritoki 北条曵守時昷 1326 – 1333<br />
Ca instituţie, Împăratul nu a fost niciodată îndepărtat din structurile politice<br />
nipone, acordându-i-se întotdeauna cea mai mare importanţă ca statut. În realitate însă,<br />
pornindu-se de la precedentul politic creat de modelul chinez, au existat întotdeauna<br />
guvernanţi care au administrat Japonia în numele instituţiei imperiale, făcând în<br />
permanenţă însă efortul de a păstra instituţia imperială, fie şi ca simplu simbol – este<br />
relevantă în acest sens situaţia Curţii din Japonia epocii Edo. Împăraţii care<br />
guvernează Japonia atât de jure, cât şi de facto în perioada cuprinsă între secolul al<br />
XII-lea şi jumătatea secolului al XIX-lea constituie excepţii, iar perioadele în care<br />
guvernează efectiv sunt foarte scurte.<br />
După instituirea guvernului militar, puterea politică reală s-a mutat de la<br />
Kyōto la Kamakura. Aici avea să rămână până când Împăratul Godaigo 後醍醐天皇<br />
(1288-1339) a reuşit să strângă o armată de războinici bushi, conduşi de un războinic<br />
proprietar de pământ din Kantō, Asikaga Takauji 足 利 尊 氏 (1305-1358). Graţie<br />
strategiei militare a acestuia, regenţa Hōjō a fost distrusă, Bakufu-ul din Kamakura (鎌<br />
倉幕府) anihilat definitv, iar Împăratul Godaigo a fost pus în drepturi, devenind din<br />
1334 primul lider de jure şi de facto al Japoniei. Această situaţie este cunoscută sub<br />
denumirea de Restauraţia Kenmu. Din păcate Godaigo nu a rezistat în poziţia câştigată<br />
mai mult de doi ani, când, pe fondul unui conflict profund cu Ashikaga Takauji, este<br />
obligat să fugă din Capitală în Munţii Yoshino, la sud de vechea Capitală Nara.<br />
A început în acest fel perioada cunoscută sub numele de Nanbokuchō Nanbokuchō Nanbokuchō Nanbokuchō jidai jidai jidai jidai 南<br />
4
北朝曉時昷代 北朝曉時昷代 (Perioada (Perioada Curţilor Curţilor de de Sud Sud şi şi de de Nord) Nord), Nord) cuprinsă între 1336 şi 1392. Acum<br />
Japonia se confruntă cu o „anomalie” politică: existenţa a două Curţi – una în Nord, la<br />
Kyōto, dominată de drept de Împăratul Kōmyō Kōmyō Kōmyō Kōmyō – în realitate de către Ashikaga Takauji,<br />
celaltă Curte fiind în Sud, în Munţii Yoshino, unica figură politică dominantă fiind<br />
aceea a Suveranului legitim, Godaigo. Acestuia aveau să îi urmeze Prinţul Norinaga –<br />
cunoscut drept Împăratul Gomurakami, urmat de Gokameyama, care va renunţa la<br />
pretenţiile sale în favoarea Împăratului Gokomatsu, din Nord, de la Curtea din Kyōto.<br />
Reunificarea politică din 1392 se petrece sub atenta supraveghere a celui de-al treilea<br />
Shōgun Ashikaga, Yoshimitsu, personalitate puternică în rândul shōgunilor din<br />
cartierul Muromachi, din Kyōto. Shōgunii Ashikaga patronează nu numai cele mai<br />
impresionante evoluţii culturale, dar şi cele mai mari dezastre din <strong>istoria</strong> Japoniei,<br />
motiv pentru care epoca este supranumită „perioada ţării în război” – sengoku sengoku sengoku sengoku jidai jidai jidai jidai 戦<br />
国時昷代 . Dintre acestea se remarcă atât ca durată, cât şi ca violenţă, Războiul Ōnin<br />
(Ōnin Ōnin Ōnin Ōnin no no no no ran ran ran ran 応仁の乱), în intervalul 1467-1477.<br />
Făcând abstracţie de scurta perioadă a existenţei celor două Curţi, intervalul<br />
cuprins între distrugerea shōgunatului din Kamakura (鎌倉幕府) de către Ashikaga<br />
Takauji (足利尊氏) la început şi preluarea Puterii militare necondiţionate – în Kyōto –<br />
de către Oda Nobunăga (織田信長) este cunoscut în manualele <strong>japoneze</strong> de istorie sub<br />
denumirea de epoca epoca Muromachi – Muromachi Muromachi Muromachi Muromachi jidai jidai jidai jidai 室町時昷代 室町時昷代(1333<br />
室町時昷代 室町時昷代 (1333 (1333-1568)<br />
(1333 1568) 1568). 1568) Întrucât din<br />
1333 până în 1573 titlul de shōgun (将軍) le revine fără întrerupere celor din familia<br />
Ashikaga ( 足 利 ), o denumire generică adeseori invocată este aceea de Perioada<br />
Ashikaga (Ashikaga Ashikaga Ashikaga Ashikaga jidai jidai jidai jidai 足利時昷代).<br />
Nr. Nr. Nr. crt. crt. Shōgun-ii Ashikaga<br />
rōmaji<br />
5<br />
Shōgun-ii<br />
Ashikaga<br />
Perioada deţinerii funcţiei<br />
de Shōgun<br />
1. Ashikaga Takauji 足利尊氏 1338 – 1358<br />
2. Ashikaga Yoshiakira 足利義詮 1358 – 1367<br />
3. Ashikaga Yoshimitsu 足利義満 1368 – 1394<br />
4. Ashikaga Yoshimochi 足利義持 1394 – 1423<br />
5. Ashikaga Yoshikazu 足利義量 1423 – 1425<br />
6. Ashikaga Yoshinori 足利義教 1429 – 1441<br />
7. Ashikaga Yoshikatsu 足利義勝 1442 – 1443<br />
8. Ashikaga Yoshimasa 足利義政 1449 – 1473<br />
9. Ashikaga Yoshihisa 足利義尚 1473 – 1489<br />
10. Ashikaga Yoshitane 足利義植 1490 – 1493; 1508 – 1521<br />
11. Ashikaga Yoshizumi 足利義澄 1494 – 1508<br />
12. Ashikaga Yoshiharu 足利義晴晜 1521 – 1546<br />
13. Ashikaga Yoshiteru 足利義輝 1546 – 1565<br />
14. Ashikaga Yoshihide 足利義栄 1568 – 1568<br />
15. Ashikaga Yoshiaki 足利義昭昧 1568 – 1573<br />
În 1542 1542 portughezii ajung pe mare, pentru prima dată, în Japonia. Acestora le<br />
urmează numeroşi europeni în căutarea aventurii, a unor noi oportunităţi economice
sau teologice (prozelitism creştin). În 1549 1549, 1549<br />
prin sosirea misionarilor conduşi de<br />
Franciscus Xavierus, iezuitul pregătit de către însuşi Ignaţiu de Loyola, creştinismul<br />
pătrunde pe tărâm nipon. Xavierus ajunge în Japonia, unde rămâne doi ani, fiind<br />
extrem de plăcut surprins de succesul prozelitismului creştin în rândul niponilor. După<br />
ce părăseşte Japonia, ajunge în China unde va şi înceta din viaţă. Specificul culturii<br />
străine este dat de arta nanban (Nanban bijutsu 南蛮美術) care influenţează grafica,<br />
popularizează utilizarea tiparului şi întocmirea hărţilor. O contribuţie majoră a<br />
europenilor, armele de foc – muschetele – , sunt introduse în Japonia în cantităţi<br />
impresionante, în secolul al XVI-lea, ajutând celor doi hegemoni Oda Oda Oda Oda Nobunaga Nobunaga Nobunaga Nobunaga 織田信<br />
長 (1534 – 1582 ) şi Toyotomi Toyotomi Toyotomi Toyotomi Hideyoshi Hideyoshi Hideyoshi Hideyoshi 豊臣秀吉 (1536 – 1598) – să reunească toate<br />
ţinuturile într-un teritoriu tenka 天下, controlat de o autoritate unică. Epoca Azuchi<br />
Momoyama Momoyama - Azuchi----Momoyama Azuchi Azuchi Azuchi Momoyama Momoyama Momoyama jidai jidai jidai jidai 安土桃山時昷代 安土桃山時昷代 (1568 (1568 – 1600) 1600) este denumită în<br />
acest fel după reşedinţele lui Oda Nobunaga de la Azuchi 安土 („pământ sigur”) şi a lui<br />
Toyotomi Hideyoshi, de pe Muntele Momoyama 桃山 („muntele piersicilor”), situat în<br />
provincia Fushimi 伏見, lângă Kyōto 京都. Cei doi hegemoni au reuşit să îi înfrângă pe<br />
sengoku daimyō (戦国大名), militari trimişi iniţial de către Shōgun-i să guverneze<br />
diferite teritorii în numele bakufu-ului şi ulterior deveniţi mai mult sau mai puţin<br />
independenţi, graţie mecanismelor autarhice dezvoltate în timp. Oda Nobunaga şi<br />
Toyotomi Hideyoshi au reuşit să readucă Japoniei, după secole de lupte interne, fie pe<br />
calea negocierilor, fie, de cele mai multe ori pe calea armelor, unitatea politică şi<br />
administrativă, sub o unică autoritate militară. Procesul de reunificare a provinciilor<br />
sub control militar unic avea să se încheie în timpul guvernării Japoniei de către<br />
Toyotomi Hideyoshi care, din cauza faptului că nu provenea dintr-o familie aristocratică,<br />
nu a avut acces la titulatura de Shōgun. Autoritatea sa militară şi administrativă, însă,<br />
nu a fost nici un moment pusă la îndoială, în ciuda lipsei acestei învestituri.<br />
Perioada Perioada Kamakura Kamakura Kamakura Kamakura Kamakura Kamakura jidai jidai jidai jidai 鎌倉時昷代(<br />
鎌倉時昷代(1185<br />
鎌倉時昷代( 1185 1185-1333 1185 1333 1333): 1333 : li literatură li teratură şi şi cultură<br />
La începutul epocii Kamakura între erudiţii de la Curtea din Kyōto, reacţiile<br />
sunt diverse: o parte dintre aceştia vor ignora complet evenimentele militare care aveau<br />
să producă în Japonia multă vâlvă (Fujiwara Teika remarca în jurnalul său Meigetsuki,<br />
faptul că toate acele lupte îl lasă indiferent), alţii se vor implica activ sau chiar le vor<br />
provoca (cazul Împăratului Gotoba, autorul rebeliunii Jōkyū, poet de un talent aparte şi<br />
autor moral al Antologiei imperiale Shinkokinshū), unii se vor mulţumi să profite de<br />
noile împrejurări (urmaşul lui Minamoto no Yoritomo, tânărul Sanetomo, îi va solicita<br />
îndrumarea lui Fujiwara Teika şi, sub directa supraveghere a acestuia, va realiza o<br />
antologie de waka – Kinkaishū), în vreme ce alţii se vor mulţumi să contemple cu<br />
tristeţe trecutul glorios, situat într-o opoziţie flagrantă cu prezentul mai puţin fericit.<br />
O reacţie extrem de curioasă a reprezentanţilor noilor guvernanţi – acei bushi<br />
proprietari de pământ – a apărut în urma conştientizării răsturnării valorilor societăţii<br />
<strong>japoneze</strong> tradiţionale, în care aristocraţia civilă ocupase un loc privilegiat. Deşi erau<br />
asimilaţi şi consideraţi reprezentanţi ai noii Puteri politice militare, ei îşi caută o<br />
ideologie şi un discurs identitar proprii, care să le confere un loc onorabil în primul rând<br />
în propria scară de valori, încă mult influenţată de educaţia primită anterior. Pe acest<br />
fond al nesiguranţei psihologice s-a accentuat conştiinţa apartenenţei la o perioadă de<br />
declin al evoluţiei spirituale, reprezentat prin conceptul de Mappō („Sfârşitul Legii”).<br />
6
BUDISM BUDISM 仏教 şi LITERATURĂ<br />
LITERATURĂ 文学<br />
Pe fondul unei nelinişti crescânde generate pe de o parte de ascensiunea<br />
politică şi economică a clasei militare în detrimentul aristocraţiei civile, dublate de<br />
spaima unei posibile invazii a mongolilor – au existat două tentative în 1274 şi 1281,<br />
însă cataclismele naturale au ajutat armatele <strong>japoneze</strong> să îndepărteze aceste încercări –<br />
apare expresia naiyū naiyū naiyū naiyū gaikan gaikan gaikan gaikan 内憂外患 (tulburare în interior şi necazuri din exterior).<br />
Perioada medievală este privită ca o epocă de restrişte, motiv care explică răspândirea<br />
rapidă a dogmei budiste, precum şi diversificarea interpretărilor date de budismul<br />
Mahayana, sosit în Japonia dinspre China şi Coreea, încă de la începutul secolului al<br />
şaselea. Doctrinele budiste şi weltanshcauung-ul (viziunea supra lumii) propus de<br />
acestea identificau în evoluţia generală a umanităţii trei cicluri existenţiale,<br />
condiţionate de modul de a predica şi percepe dogma budistă. O primă perioadă ar fi fost<br />
cuprinsă – în conformitate cu aceste învăţături – între moartea lui Buddha istoric şi<br />
momentul în care sensul învăţăturilor s-ar fi pierdut pentru credincioşi (Shōbō 正法,<br />
perioada Legii drepte) – cea de-a doua perioadă s-ar fi păstrat atâta vreme cât<br />
predicatorii ar fi deţinut încă secretul înţelegerii acestor învăţături (Zōbō 像法,<br />
perioada Legii imitate), iar ultima perioadă, de zece mii de ani, ar fi fost marcată de<br />
ignoranţă totală atât din partea predicatorilor, cât şi a credincioşilor (Mappō 曒法,<br />
perioada sfârşitului Legii). La finalul acestor cicluri existenţiale ar fi apărut din nou un<br />
Buddha istoric, ceea ce ar fi declanşat o reluare a celor trei cicluri existenţiale.<br />
Aşa cum epoca Heian poate fi considerată, din punct de vedere religios,<br />
perioada de apariţie şi înflorire a celor două şcoli – Tendai 天台宗 şi Shingon 真言宗–<br />
alternative ale învăţăturii reprezentate anterior prin cele şase secte budiste din Nara,<br />
în perioada Kamakura apar şi se dezvoltă orientări budiste noi: secta Jōdo 浄土宗<br />
(secta Pămntului pur, fondată de Hōnen 法然), secta Jōdoshinshū 浄土真宗 (secta<br />
Adevăratului pământ pur, iniţiată de Shinran 親鸞), secta călugărului Nichiren 日蓮宗,<br />
care insista în învăţăturile sale asupra valorii inestimabile a Sūtrei Lotusului<br />
(Hokkekyō 法華経) şi şcoala budismului zen 禅宗, cultivat iniţial de Eisai 栄西<br />
(1141-1215) în cadrul Şcolii Tendai şi, ulterior, de o serie de alţi erudiţi, dintre care cel<br />
care se va remarca prin originalitate şi profunzime va fi Dōgen 道元 (1200 – 1253).<br />
Jōdoshū Jōdoshū ( (Şcoala ( Şcoala Pământului Pur) 浄土宗<br />
Principala etapă de dezvoltare a Jōdoshū Jōdoshū a început cu Hōnen (1133 – 1212),<br />
descendent al unei familii bogate şi format pe Muntele Hiei, în spiritul doctrinei Tendai.<br />
După apariţia lucrării lui Genshin intitulată Ōjōyōshū, nucleul doctrinar s-a concentrat<br />
asupra dorinţei de renaştere după moarte în Paradisul de Vest, asupra credinţei în<br />
Buddha Amida şi asupra rugăciunii nenbutsu 念仏 (Namu Amida Buddha 南無阿弥<br />
陀 仏 – „slavă lui Buddha Amida!”). Anterior lui Hōnen, atât practicile religioase<br />
recomandate de Şcoala Tendai, cât şi cele recomandate de Shingon puneau preţ pe jiriki<br />
自力 (foţa individului de a se salva prin diferite practici). Ceea ce aduce Hōnen ca<br />
element nou în lumea medievală este accentul extrem de puternc pus pe forţa<br />
mântuitoare a lui Amida Buddha, care prin compasiunea sa, va salva lumea – este o<br />
cale indirectă de mântuire prin intermediul celuilalt (tariki 他力) – o forţă divină, de<br />
unde şi rezultă permanenta invocare a numelui său.<br />
Paradisul Pur situat în zona Vestică reprezintă o alternativă la lumea actuală<br />
coruptă şi aflată în declin constant – încă de la sfârşitul epocii Heian era un lucru<br />
7
general acceptat faptul că Japonia intrase deja în faza declinului Legii – Mappō 曒法.<br />
Hōnen consideră formula nenbutsu (Namu Amida Buddha – „slavă lui Buddha<br />
Amida!”) drept unica modalitate de salvare a sufletului individului, considerând inutile<br />
toate celelalte rugăciuni. Hōnen a fost apreciat de către Minamoto no Yoritomo, însă<br />
după moartea acestuia s-au pornit numeroase atacuri la adresa ideilor lui.<br />
După apariţia unei lucrări în care prezenta aceste idei noi, doi dintre discipolii<br />
lui Hōnen au fost executaţi, iar el a fost exilat în Tosa în 1207.<br />
Călugărul Myōe 明恵(1173 – 1232) a scris o replică prin care denunţa greşelile<br />
lui Hōnen Hōnen, Hōnen<br />
iar preotul Jien 慈円(1155 – 1225) scria în cronica sa Gukanshō 愚管抄<br />
(„Însemnări despre opiniile unui ignorant”) că numai nebunii pot accepta nenbutsu,<br />
atât la oraş, cât şi la sat.<br />
Mişcarea de represiune a şcolii şi ideilor lui Hōnen de către templul Kōfukuji şi<br />
secta Tendai a dus, paradoxal, la o fortificare ideologică a doctrinei care conferea şanse<br />
egale după moarte tuturor oamenilor, cu posibilitatea de a renaşte cu toţii în Paradisul<br />
Pur al lui Amida.<br />
Călugărul Ippen 一遍(1239-1289), fiu de bushi din provincia Iyō, a cunoscut<br />
doctrina Jōdo prin intermediul unui discipol al lui Hōnen şi a creat aşa numitul odori<br />
nenbutsu 踊念仏– incantaţii nenbutsu dansante. Experienţa călugărului care, în timp<br />
ce se rotea, invoca numele lui Amida Buddha, a rămas imprimată pe unul din<br />
pergamentele vremii (în Ippen Shōnin e-den, „Biografia ilustrată a preotului Ippen” de<br />
En’i).<br />
Jōdoshinshū Jōdoshinshū (Adev (Adevărata (Adev ărata Şcoală a a Pământului Pur) 浄土真宗<br />
浄土真宗<br />
Shinran Shinran 親鸞 (1173 – 1262), fiu de aristocrat, a continuat să promoveze ideile<br />
lui Hōnen şi după ce a fost exilat în Echigo, punând în acest fel bazele unei noi doctrine:<br />
Jōdoshinshū<br />
Jōdoshinshū. Jōdoshinshū Din moment ce Amida Buddha este absolut, mântuirea vieţii fiecărui<br />
individ depinde de bunăvoinţa celestă. Consecvent cu această idee, Shinran vorbeşte<br />
despre ekō 回向(„transferul meritului”), ceea ce măreşte Puterea lui Amida, faţă de care<br />
fiecare individ trebuie să fie extrem de pătruns de credinţă. Simpla invocare a formulei<br />
nenbutsu nu mai este – în viziunea lui Shinran – suficientă pentru mântuirea sufletului<br />
şi renaşterea în Paradisul Pur. Shinran subliniază importanţa Jurământului Hongan<br />
曓願 făcut de Amida Buddha de a-i salva pe oameni. Aceştia depind de Amida – în pofida<br />
existenţei lor marcată majoritar de fapte bune sau rele – pentru a fi salvaţi sau nu.<br />
Odată cuHōnen şi Shinran, doctrinele Pământului Pur (jōdokyō 浄土教) devin<br />
o credinţă complet transcendentală, „în lumea viitoare”. Ignorând presiunile puternice<br />
din partea şcolilor budiste vechi şi ale aristocraţiei de la Curtea Imperială, noile<br />
învăţături sunt din ce în ce mai popualre printre bushi de rang inferior şi fermierii<br />
ştiutori de carte din provincii.<br />
Nichirenshū<br />
Nichirenshū 日蓮宗<br />
日蓮宗<br />
Nichiren Nichiren 日蓮 (1222-1282) porneşte de la doctrina Tendai şi se situează<br />
într-un antagonism total cu toate celelalte şcoli budiste: Zen, Jōdo, Tendai, Shingon,<br />
Ritsu. Conceptul central al învăţăturii sale este dat de convingerea cu care susţine<br />
faptul că, dacă se străduieşte, în urma meditaţiei, un om poate să găsească în el<br />
Universul. Sintagma prin care redă această convingere este ichinen sanzen 一念三千<br />
(ichinen: în conştiinţa unui individ; sanzen: 3 mii de lumi, o metaforă pentru Univers).<br />
El a accentuat importanţa Sūtrei Lotusului (Hokkekyō 法華経) ca unică scriere budistă<br />
8
care ar fi putut oferi repere doctrinare în vederea obţinerii iluminării satori 悟り.<br />
Spre deosebire de Hōnen şi Shinran care îşi focalizează discursul pe puterea<br />
mântuitoare şi pe compasiunea lui Amida Buddha, Nichiren scoate în evidenţă<br />
importanţa textului Sūtrei Lotusului. Nichiren nu a fost acceptat de contemporanii<br />
teologi întrucât a adoptat o postură plină de aroganţă lumească, autointitulându-se<br />
„bodhisattva” şi salvatorul japonezilor în epoca declinului Legii – mappō. În ciuda<br />
reacţiilor şcolilor budiste contemporane, budismul Nichiren şi-a câştigat marea<br />
majoritate a adepţilor în provincie prin faptul că, spre deosebire de şcolile budiste din<br />
perioada Heian, s-a opus puterii politice şi religioase a vremii.<br />
ZEN ZEN 禅宗<br />
禅宗<br />
Budismul Zen 禅 a fost adus în Japonia de către călugărul Eisai 栄西(1141 –<br />
1215) din China, unde una din orientările cu originile în învăţăturile Budismului<br />
Mahayana era şcoala Chan. Cel care a conferit independenţă doctrinei Zen nu a fost<br />
Eisai, ci Dōgen (希玄 希玄 希玄) 希玄 道元 道元 (きげん きげん きげん)どうげん<br />
きげん どうげん どうげん(1200-1253), どうげん<br />
descendent al familiei<br />
imperiale <strong>japoneze</strong>. Dōgen aduce în Japonia doctrinele zen recomandând zazen 座禅<br />
ca principală Cale de dobândire a iluminării. Lucrarea sa Shōbogenzō 正 法 眼 蔵<br />
(“Comoara – Ochi a Dreptei Învăţături”) este scrisă în limba japoneză şi nu în limba<br />
chineză întrucât Dōgen este convins că limba chineză este potrivită mai curând<br />
speculaţiilor filosofice şi observaţiilor cu caracter teoretic în genere, în vreme ce limba<br />
japoneză este cea mai potrivită pentru a reda imediatul şi caracterul practic al<br />
meditaţiei zazen 座禅, precum şi rezultatele acesteia. Nichiren a urât autorităţile şi şi-a<br />
folosit erudiţia într-un război permanent cu acestea, în vreme ce Dōgen le-a dispreţuit şi<br />
a căutat singurătatea munţilor pentru a-şi rafina ideile şi a experimenta adevăratele<br />
rezultate ale meditaţiei. Punctul central în filosofia lui Dōgen este legătura inseparabilă<br />
dintre tehnica de obţinere a iluminării (zazen 座禅) şi iluminarea propriu-zisă (satori 悟<br />
り); chiar şi după ce credinciosul a cunoscut iluminarea, are datoria de a continua<br />
practica zazen, ceea ce constă în focalizarea atenţiei fiecăruia asupra unui singur<br />
element şi în eliminarea oricăror preocupări exterioare. Există două puncte comune ale<br />
filosofiei lui Dōgen cu budismul de la Kamakura: natura transcendentală a experienţei<br />
religioase şi atitudinea conservatoare faţă de cultură şi etică. În orice situaţie s-ar afla,<br />
însă, pentru Dōgen „starea de iluminare nu poate fi exprimată în cuvinte” (cf. lui Katō<br />
Shūichi).<br />
Graţie anecdotelor inspirate din viaţa şi poeziile lui, Ikkyū Sōjun (1394 – 1481)<br />
a rămas cunoscut drept unul dintre cei mai reprezantativi preoţi zen. Zekkai Chūshin<br />
(1336 – 1405) este considerat cel mai important poet din Gozan bungaku, deşi în poezia<br />
sa aluziile ori învăţăturile budiste lipsesc aproape complet.<br />
Budismul Zen nu admite existenţa unei „lumi viitoare”. Succesul practicilor<br />
zen înlocuiesc treptat convingerile legate de doctrinele Pământului Pur ale noului<br />
Budism medieval. Tinderea către o lume absolută care transcende distincţia dintre<br />
viaţă şi moarte şi dintre „Lumea aceasta” şi „lumea viitoare” este tendinţa care începe<br />
să se facă din ce în ce mai mult simţită mai cu seamă în epocile Muromachi şi Azuchi<br />
Momoyama.<br />
Este totuşi important să remarcăm evoluţia pe care o reprezintă „Budismul<br />
perioadei Kamakura” din secolul al XIII-lea, diametral opus Budismului din perioada<br />
Heian, prin mutarea accentului de pe profitul din lumea aceasta şi dinspre practicile<br />
9
magice către lumea viitoare şi latura transcendentală a existenţei spirituale.<br />
Semnificaţia majoră a acestei evoluţii constă în erodarea realismului practic al vieţii de<br />
zi cu zi care, până atunci, marcase concepţia autohtonă fundamentală despre lume. Prin<br />
ideile lansate de doctrinele Pământului Pur se produce pătrunderea într-o nouă<br />
dimensiune a evoluţiei intelectuale abstracte, precum şi a teologiei <strong>japoneze</strong>.<br />
Tonul Tonul revigorării revigorării interesului interesului pentru pentru istorie istorie este dat de Jien Jien (1155 – 1225)<br />
(preot al sectei Tendai), prin lucrarea amintită anterior – Gukanshō 愚 管 抄<br />
(„Însemnări despre opiniile unui ignorant”), în care, în afara consideraţiilor teologice<br />
defavorabile aşa-numitului iconoclast Hōnen, tratează evoluţia evenimentelor istorice<br />
ca pe o înlănţuire de cauze şi efecte, într-o direcţie bine precizată.<br />
Bushi Bushi Bushi Bushi 武士 武士 şi literatura 文学<br />
文学<br />
Fiul şi urmaşul lui Minamoto no Yoritomo, Minamoto no Sanetomo 源実朝曉<br />
(1192 – 1219) scrie culegerea de waka intitulată Kinkai(waka)shū 金塊和歌集, sub<br />
atenta îndrumare a lui Fujiwara Teika (Sadaie) 藤原定家 (1162 – 1241).<br />
Excelenţa acestui tip de scriitură se manifestă în domeniul <strong>literaturii</strong> juridice<br />
(şi etice): în 1232, sub atenta supraveghere a Regentului Hōjō Yasutoki 北条曵泰時昷 este<br />
întocmit de către Consiliul de Stat – Hyōjōshū 評定衆– codul Jōei shikimoku 貞永式目<br />
cunoscut şi sub denumirea de Goseibai shikimoku 御成敗式目 („Codul erei Jōei”) –<br />
un summum de legi al clasei războinicilor, cuprinzând 51 de articole care stabilesc<br />
principiile şi precedentele juridice hotărâte de guvernarea militară de la Kamakura.<br />
Prin acest cod de legi întregul sistem ritsuryō 律令, care fusese în vigoare încă de la<br />
sfârşitul secolului al şaptelea, era oficial îndepărtat şi înlocuit prin legi care au apărut<br />
drept urmare a cerinţelor societăţii controlate de războinici.<br />
Au existat mai multe tipuri de discursuri literare scrise de aristocraţi, de<br />
călugări şi chiar de către războinicii bushi 武 士 , fie pentru elita intelectuală<br />
aristocratică, fie pentru cititori mai puţin erudiţi. Pe acest fond asistăm la o creştere a<br />
<strong>literaturii</strong> cu un pronunţat caracter didactic, în care putem include povestirile setsuwa<br />
redactate într-un limbaj popular pentru fi accesibile şi oamenilor de rând şi Katarimono<br />
(lucruri narate) – opere literare recitate de cele mai multe ori în acompaniament de<br />
biwa (un soi de lăută japoneză). În prima categorie, deşi compusă se pare la sfârşitul<br />
epocii Heian, va deveni extrem de populară în Japonia medievală culegerea Konjaku Konjaku Konjaku Konjaku<br />
monogatari monogatari<br />
monogatari<br />
monogatari 今 昔易 物 語 集 . Tot în această categorie intră şi antologia Shaseki shū<br />
(„Culegere de nisip şi pietre”) scrisă de călugărul Mujū (1226 – 1312). Pentru cea de-a<br />
doua categorie este reprezentativă Heike Heike Heike Heike monogatari monogatari<br />
monogatari<br />
monogatari 平家物語. Dacă lucrările din<br />
prima categorie se mărginesc să prezinte codurile şi valorile lumii războinicilor, cele din<br />
cea de-a doua categorie se inspiră din evenimentele acestei lumi şi îi conferă<br />
credibilitate şi fast.<br />
POEZIA<br />
POEZIA<br />
În ciuda ascensiunii politice şi administrative a guvernării militare de la<br />
Kamakura, Capitala Kyōto şi-a păstrat tradiţiile şi mai ales renumele cultural.<br />
Aristocraţia şi clerul – reprezentat prin preoţii proveniţi fie din şcoala budistă Tendai,<br />
fie din şcoala Shingon – au făcut eforturi remarcabile în sensul cultivării şi rafinării<br />
unor valori culturale – alternative ale supremaţiei politice a militarilor. Eforturile de<br />
sporire a rigurozităţii în domenii precum arta sau literatura în genere au culminat cu<br />
apariţia unor organisme de origine politică, având însă funcţii eminamente culturale.<br />
10
Un astfel de exemplu este dat de instituţia creată de Împăratul Gotoba pe când se afla<br />
încă în funcţie – şi anume wakadokoro 和歌所. Acest birou avea funcţia de a administra<br />
chestiunile legate de evoluţia liricii, de regulile de compoziţie ale poeziei în genere, de<br />
organizarea şi finalizarea concursurilor de poezie japoneză – uta-awase 歌合せ– sau<br />
chineză – shi-awase 詩合, de întocmirea ierarhiilor poeţilor şi a criticilor de poezie<br />
japoneză, precum şi de alte asemenea aspecte ale liricii nipone. În urma întrecerilor<br />
Uta-awase se vor cristaliza treptat, încă din anul 730, regulile de compoziţie poetică,<br />
adunate succesiv în lucrări de critică care fac parte din categoria Karon 歌論, un al<br />
patrulea gen literar, specific <strong>literaturii</strong> <strong>japoneze</strong> – în care liricul îşi găseşte atât o<br />
expresie independentă, dar se şi îmbină deseori cu epicul şi cu dramaticul în decursul<br />
evoluţiei sale. Valoarea deosebită atribuită poeziei în cultura japoneză constituie, în<br />
raport cu atenţia acordată teatrului ori prozei, dovada preferinţei clare pentru lirică a<br />
erudiţilor niponi – mai cu seamă a aristocraţiei şi Împăraţilor Japoniei clasice şi<br />
medievale. De aici rezultă şi numeroasele tratate, precum şi preluarea unor<br />
caracteristici ale liricii de către celelalte genuri – este notabilă preluarea cadenţei<br />
jo-ha-kyū 序・ン破・ン急 în teatrul Nō 能 din poezia renga 連歌. Această cadenţă poate fi<br />
redată prin următoarele echivalente: lent – potrivit – rapid.<br />
Poeziile erau clasificate într-o manieră similară sistemului chinezesc şi se<br />
recomanda o listă de restricţii, destinate să-i ajute pe arbitrii utaawase 歌合せ.<br />
Eforturile de stabilire a unor criterii de valoare se datorează, după tatăl lui Teika<br />
(Fujiwara no Shunzei, 1114 – 1204, autorul lucrării Senzaishū („Culegere de 1000 de<br />
ani”) şi al tratatului de critică poetică Korai fūteishō „Stiluri poetice din trecut şi din<br />
prezent”, 1197), în special eforturilor lui Teika însuşi. Graţie mai cu seamă celui din<br />
urmă, poezia japoneză a reuşit ca, începând cu perioada Kamakura, să ignore în bună<br />
măsură teoriile poetice de origine chineză, depăşind stadiul simplelor creionări de forme<br />
şi de practici improprii, pentru afirmarea unor noi valori estetice. Conţinutul lucrărilor<br />
din categoria Karon 歌論 prezintă două aspecte. Primul constă în afirmarea de valori<br />
estetice prin concepte cum sunt yūgen 幽玄 şi ushin 暼心. Yūgen implică un sentiment<br />
subtil, greu de descris, sau o emoţie care să fie percepută ca atare, printre rânduri, sau<br />
sugerată de felul în care sunt utilizate cuvintele (ca la Shunzei şi Chōmei): generează<br />
ideea de sublim, misterios, profund, de frumuseţe a ne-rostirii, a sugerării. Ushin pare<br />
să fi fost aplicat expresiilor rafinate şi de gust sau scenelor pline de graţie (ca la Teika şi<br />
Gotoba): conceptul reuneşte calităţi precum blândeţea, eleganţa exprimării şi<br />
fumuseţea romantică. Un al doilea aspect al evoluţiei Karon 歌 論 este dat de<br />
aristocraţia poetă. Aceasta pune accent, în secolul al XIII-lea, pe un set de valori<br />
estetice transformate în replici născute drept urmare excluderii sale din zona de putere<br />
a societăţii controlate de bushi. Dacă analizăm poeziile create sau popularizate în<br />
perioada medievală, nu putem decât să remarcăm tradiţionalismul acesteia în<br />
examinarea şirului de antologii imperiale, începând cu Man’yōshū şi Kokinshū. Când<br />
aristocraţia civilă a intrat în faza de declin, s-a dezvoltat o conştiinţă a tradiţiei<br />
culturale şi ambii reformatori ai liricii <strong>japoneze</strong> – atât Shunzei tatăl, cât şi Teika, fiul,<br />
au încercat să se plaseze mai degrabă în interiorul ei decât în exterior.<br />
În continuare avem lista antologiilor de poezie compilate fie din ordinul<br />
Împăraţilor Japoniei, fie – cum este cazul Fūga(waka)shū 風顪雅和歌集– alcătuite de<br />
către Împăraţii înşişi:<br />
11
Lista Lista Antologiilor Antologiilor Imperiale Imperiale de de poezie poezie şi şi anii anii finalizărilor finalizărilor acestora:<br />
acestora:<br />
1. 759: 万葉集 Man’yōshū<br />
Chokusen(waka)shū 勅撰和歌集<br />
2. 905: 古今和歌集 Kokin(waka)shū<br />
3. 951: 後撰和歌集 Gosen(waka)shū<br />
4. 1005-1007: 拾遺和歌集 Shūi(waka)shū<br />
5. 1086: 後拾遺和歌集 Goshūi(waka)shū<br />
6. 1127: 金葉和歌集 Kin’yō(waka)shū<br />
7. 1151 – 1154: 詞花和歌集 Shika(waka)shū<br />
8. 1183: 千載和歌集 Senzai(waka)shū<br />
9. 1205: 新古今和歌集 Shinkokin(waka)shū<br />
Jūsandaishū Jūsandaishū<br />
Jūsandaishū<br />
Jūsandaishū 十三代集<br />
十三代集<br />
10. 10. 1235: 新勅撰和歌集 Shinchokusen(waka)shū<br />
11. 1251: 続後選和歌集 Shokugosen(waka)shū<br />
12. 1259: 続古今和歌集 Shokukokin(waka)shū<br />
13. 1278: 続遺和歌集 Shokushūi(waka)shū<br />
14. 1301: 新後撰和歌集 Shingosen(waka)shū<br />
15. 1312 / 1313: 玉葉和歌集 Gyokuyō(waka)shū<br />
16. 1320: 続千載和歌集 Shokusenzai(waka)shū<br />
17. 1326: 続後拾遺和歌集 Shokugoshūi(waka)shū<br />
18. 1344: 風顪雅和歌集 Fūga(waka)shū<br />
19. 1356: 新千載和歌集 Shinsenzai(waka)shū<br />
20. 1363: 新拾遺和歌集 Shinshūi(waka)shū<br />
21. 1375: 新後拾遺和歌集 Shingoshūi(waka)shū<br />
22. 1433: 新続古今和歌集 Shinshokukokin(waka)shū<br />
Prima antologie de poezie nu are o structură clar definită tematic, drept pentru<br />
care se află în afara clasei celor douăzeci şi una de Chokusen(waka)shū 勅撰和歌集 –<br />
culegeri de poezie alcătuite într-o ordine tematic prestabilită (primele volume tratează<br />
anotimpurile, în vreme ce următoarele tomuri prelucrează teme precum dragostea,<br />
călătoria, tristeţea, etc.).<br />
1205 Shinkokin(waka)shū<br />
Shinkokin(waka)shū<br />
Shinkokin(waka)shū<br />
Shinkokin(waka)shū 新古今和歌集<br />
Împăratul Gotoba cunoscut postum ca 太上天皇 太上天皇 (Daijō (Daijō Tennō) Tennō) (1180 – 1239;<br />
a domnit în perioada 1183 – 1198) a numit şase maeştri ai liricii nipone ai vremii să se<br />
ocupe de compilarea unei noi antologii imperiale de lirică japoneză în anul 1202.<br />
Numele acestora sunt: Minamoto Michitomo, Fujiwara Ariie, Fujiwara Teika, Fujiwara<br />
Ietaka, Fujiwara Masatsune şi preotul budist Jakuren. Din Jurnalul Meigetsuki 明暻記<br />
(„Însemnări ale lunii strălucitoare”) aparţinând lui Fujiwara Teika, aflăm o serie de<br />
detalii legate de compilarea antologiei, precum şi despre îndelungata dezbatere privind<br />
numele acestei culegeri care a fost iniţial gândită ca o culegere aniversară pentru<br />
Kokin(waka)shū. În 1205 aveau să se împlinească 300 de ani de la finalizarea Kokinshū<br />
şi dorinţa Împăratului Gotoba era antologarea unei ediţii aniversare, noi, care să<br />
emuleze valoarea primei chokusenshū.. Structura Shinkokin(waka)shū este similară<br />
celorlalte chokusen(waka)shū. Antologia conţine în total 1981 de poezii şi conţinutul<br />
său este distribuit în 20 de volume. Şase volume sunt dedicate anotimpurilor, câte un<br />
12
volum fiind mai apoi dedicat felicitărilor, condoleanţelor, despărţirilor şi călătoriei.<br />
Cinci tomuri sunt dedicate iubirii, trei cărţi au subiecte diverse şi, în cele din urmă, câte<br />
un volum este dedicat subiectelor de inspiraţie Shintō, respectiv budiste. Stilul<br />
Shinkokinshū aduce o serie de elemente noi în peisajul liricii nipone: cezuri, întreruperi<br />
sintactice care apar fie la finalul primului „vers” (dintr-o secvenţă de 5-7-5-7-7 more /<br />
silabe, fie după primele 4 more, fie după primele 20 de more), utilizarea tehnicii retorice<br />
taigendome („oprirea în substantiv”) şi accentul pus pe substantive, ceea ce aduce un<br />
plus de masculinitate culegerii, în comparaţie cu antologia Kokin(waka)shū. Tuturor<br />
acestor trăsături li se adaugă o tonalitate sumbră şi o expresie de multe ori vizibil<br />
fragmentată în comparaţie cu antologia de început de secol zece.<br />
Deşi cele mai multe din poemele selectate sunt originale, numeroase poezii din<br />
antologiile imperiale Man’yōshū şi Kokin(waka)shū pot fi reîntâlnite aici. Procedeul<br />
este prea puţin cultivat în literatura medievală europeană, însă în literatura japoneză<br />
citarea, amintirea parţială sau totală a unor versuri, respectiv autori consacraţi,<br />
constituie o regulă importantă care subliniază continuitatea şi poate asigura valoarea<br />
textului în comparaţie cu elementul cu care se compară. Denumirea acestei tehnici<br />
retorice este honkadori.<br />
SKKS SKKS 36 36 36 Împăratul Împăratul Gotoba Gotoba 太上天皇 太上天皇 太上天皇 (Daijō (Daijō Tennō)<br />
Tennō)<br />
見わわたせば<br />
山もとかすむ<br />
水無瀬川<br />
夕べは秋と<br />
なに思ひけん<br />
De treci cu privirea /Vezi prelingându-se / Ceaţa la poalele muntelui / Râul<br />
Minase. / Oare la ce să te gândeşti / În amurgul de toamnă?<br />
Poemul alcătuit dintr-un ku superior şi un ku inferior va da unul dintre cele<br />
mai cunoscute honkadori din poezia japoneză – cel cu care începe Poemul celor trei,<br />
Minase sangin Hyakuin, în 1488.<br />
SKKS SKKS 44<br />
44<br />
梅の花<br />
にほひをうつす<br />
袖の上<br />
に軒漏る暻<br />
の影ぞ あらそふ<br />
Ah! Se luptă cu umbrele luna ce se strecoară prin streaşina spartă; pe mâneci îşi trimit<br />
parfumul florile de prun.<br />
Conceptele estetice de yūgen şi yōenbi sunt prezente în poem. Parfumul florilor de prun<br />
(discrete şi plăcute, atât ca aspect, cât şi ca miros) denotă eleganţă; imaginea mânecilor<br />
ne trimite cu gândul la o suferinţă care este alinată prin lacrimi vărsate şi uscate mai<br />
apoi cu acestea. Streşinile sparte vorbesc despre condiţia poetului care, cu siguranţă că<br />
a trăit şi vremuri mai bune.<br />
SKKS SKKS 671<br />
671<br />
駒飽とめて<br />
袖うちはらふ<br />
陰もなし<br />
13
佐野のわわたりの<br />
雪の夕暮暄<br />
Oprii căluţul / şi-mi scuturai mânecile / Nu e nici ţipenie / În trecătoarea Sano / Apus de<br />
iarnă.<br />
Singurătatea absolută, pacea totală a peisajului de iarnă se îmbină armonios<br />
cu nemişcarea – acel cal este până şi el oprit. Singurul element care tulbură staticul<br />
naturii imense şi copleşitoare, accentuând parcă prin infinitezimal şi domestic senzaţia<br />
de nemişcare totală este mişcarea atât de firească a mânecilor poetului, scuturate de<br />
zăpadă. După unii critici literari japonezi, acest poem constituie punctul de plecare al<br />
construirii atmosferei de yūgen în opera lui Fujiwara Teika. Yūgen poate fi definit ca un<br />
concept estetic al lumii <strong>japoneze</strong> medievale. Yūgen implică un sentiment subtil, greu de<br />
descris, sau o emoţie care să fie percepută ca atare, printre rânduri, sau sugerată prin<br />
modul de utilizare a cuvintelor. În poezia epocii Kamakura sunt cultivate concepte<br />
estetice noi yūgen şi ushin. Ushin pare să fi fost aplicat expresiilor rafinate şi de gust<br />
sau scenelor pline de graţie mai cu seamă în creaţia lui Teika. Poetului şi criticului<br />
Fujiwara Teika literatura japoneză medievală îi datorează o estetică distinctă de cea<br />
existentă deja, acesta lansând concepte estetice noi.<br />
SAIGYŌ<br />
SAIGYŌ 西行 西行<br />
西行<br />
Bushi la origine, Satō Norikiyo, cunoscut posterităţii sub numele său sfânt – Saigyō –<br />
reprezintă modelul călugărului itinerant, cu o pregătire fizică bună, având avantajul<br />
libertăţii de mişcare conferite de straiele sfinte, precum şi acela al unei imagini<br />
cucernice care îl ajuta să pătrundă în sfere politice inaccesibile în alt mod unui militar<br />
de rangul său. Iată una dintre cele mai des citate poezii ale acestuia.<br />
SKKS SKKS 362 362 Preot Preotul Preot ul Saigyō Saigyō – Saigyō Saigyō Hōshi Hōshi 西行法師<br />
西行法師<br />
心なき<br />
身にもあはれは<br />
知られけり<br />
鴫立つ沢の<br />
秋の夕暮暄<br />
Am aflat până şi tristeţea ce zace în mine; becaţa ce părăseşte mlaştina în apusul de<br />
toamnă.<br />
Zborul becaţei pe fundalul trist, închis al mlaştinii toamna, îl face pe poet să<br />
devină conştient de propria dezolare.<br />
Pe fondul unei competiţii nerostite între aristocraţii din Capitală şi bushi de la<br />
Kamakura, Saigyō este extrem de apreciat de poeţii de la Curtea din Kyōto, iar<br />
preocupările sale sunt interpretate de numeroşi curteni ca o înclinare a unui bushi în<br />
faţa valorilor esteticii şi poeziei.<br />
Cele mai multe poezii scrise de Saigyō sunt profund îndatorate tradiţiei şi<br />
convenţiei, ceea ce nu îl deosebeşte prea mult de poeţii intelectuali de la Curtea din<br />
Kamakura.<br />
În conformitate cu aceste standarde fixe, primăvara era sugerată prin flori,<br />
care ajung să facă referire la un tip unic de flori – florile de cireş; la fel, frunzele de<br />
momiji sunt invariabil un kigo de toamnă, iar hototogisu – un kigo de vară, după cum ne<br />
asigură Dōgen Dōgen Dōgen Dōgen prin celebrul său poem, invocat de Kawabata în discursul ţinut cu ocazia<br />
primirii Premiului Nobel, în 1968:<br />
14
春星は花<br />
夏ほととぎす<br />
秋は暻<br />
冬雪さえて<br />
すずしかりけり<br />
Primăvara – florile (de cireş) / Vara – hototgisu / Toamna – luna / Iarna – zăpada<br />
adunată / Şi frigul cuprinzător<br />
Prin acest poem Dōgen exprimă atât un adevăr budist, cât şi normele esteticii<br />
contemporane lui.<br />
小倉百人一首飛 小倉百人一首飛 (Ogura) (Ogura) Hyakunin Hyakunin Hyakunin Hyakunin isshu isshu isshu isshu<br />
Atribuită lui Fujiwara Teika (Sadaie) 藤原定家 (1162 – 1241), culegerea<br />
cunoscută sub titlul 小倉百人一首飛 (Ogura) Hyakunin isshu cuprinde o selecţie de o<br />
sută de poezii aparţinând aşa-numiţilor poeţi de pe Muntele Ogura.. Sunt o sută<br />
detanka 短歌 diferite, aparţinând unui număr de o sută de poeţi – acele creaţii<br />
considerate de către Teika drept cele mai frumoase creaţii ale poeţilor respectivi,<br />
selectate din antologiile imperiale Man’yōshū 万葉集 şi din celelalte chokusen(waka)shū<br />
勅撰和歌集.<br />
În continuare avem poemul aparţinând Prinţului Prinţului Teishin Teishin Teishin Teishin (cunoscut postum<br />
drept Teishin Kō 貞信公) (880 – 949), selectat în (Ogura) Hyakunin Isshu din<br />
antologia imperială Shūishū Shūishū. Shūishū În acest poem apare numele muntelui pe care se afla una<br />
dintre reşedinţele familiei Fujiwara şi care a dat numele culegerii. Pentru denumirea<br />
specifică frunzişului toamna, 紅葉, se utilizează fie citirea din poem, momiji, fie kōyō.<br />
Shūishū Shūishū Shūishū (nr. (nr. 1128)<br />
1128)<br />
小倉山<br />
峰のもみぢ葉<br />
心あらば<br />
今ひとたびの<br />
みゆき待たなむ<br />
Frunzele de momiji de pe piscul / Muntelui Ogura, / Dacă ar avea suflet, / Nu ar mai<br />
adăsta, ci L-ar întâmpina mintenaş / Pe Împăratul nostru, din călătorie!<br />
Poezia Poezia 1 scrisă de Împăratul Tenji Tenji (al (al 38 38-lea 38<br />
lea Împărat) Împărat) 天智晢天皇 天智晢天皇 天智晢天皇 てんじてんのう<br />
(626 (626 – 671) (a domnit între anii 668 668 şi 671) 671); 671)<br />
poemul face parte din Antologia Antologia 後撰和歌<br />
後撰和歌<br />
集 Gosen(waka)shū, Gosen(waka)shū<br />
Gosen(waka)shū<br />
Gosen(waka)shū , 302 302 (anul (anul 951)<br />
951)<br />
GSS GSS 302<br />
302<br />
秋の田の<br />
仮庵の庵の<br />
苫をあらみ<br />
わわが衣手は<br />
露にぬれつつ<br />
Împletesc din tulpini de trestii coliba mea singuratică ce stă mărturie câmpurilor de<br />
toamnă; mânecile îmi mustesc de rouă<br />
Poezia 2 scrisă de Împărăteasa Jit Jitō Jit<br />
ō 持統天皇 持統天皇 じとうてんのう (?645 (?645 – 702); 702); fiica fiica<br />
fiica<br />
Împăratului Împăratului Tenji Tenji şi şi soţia soţia Împăratului Împăratului Tenmu; Tenmu; a a domnit domnit (a (a 41 41-a 41 a a Suverană) Suverană) între între între 690 690 şi<br />
şi<br />
697 697; 697 poemul face parte din Antologia Antologia Man’yōshū<br />
MYS MYS MYS I:28<br />
I:28<br />
15
春星過ぎて<br />
夏来曹るらし<br />
白妙の<br />
衣ほすてふ<br />
天の香飞具山<br />
Primăvara a trecut şi după toate semnele e vară... Albe straie aşezate la uscat; Cerescul<br />
munte Kagu;<br />
În poemul 87 din 小倉百人一首飛 (Ogura) Hyakunin isshu, Jakuren Hōshi 寂蓮法師<br />
(Preotul Jakuren 1139 ? – 1202) descrie satul, ploaia, ceţurile şi toamna. Poemul face<br />
parte din Antologia Antologia Antologia Shinkokinshū.<br />
Shinkokinshū.<br />
SKKS SKKS 491<br />
491<br />
村曪雨の<br />
露もまだひぬ<br />
真木曐の葉に<br />
霧立ちのぼる<br />
秋の夕暮暄れ<br />
În apusul de toamnă se ridică ceaţa de toamnă şi urcă pe frunzele copacilor pe care<br />
(deja) nu mai adastă roua picăturilor de ploaie care s-a abătut peste sat.<br />
În poemul lui Murasaki Shikibu de mai jos, întâlnim procedeul retoric engo prezent<br />
prin termenii „meguri” め ぐ り şi „tsuki” 暻 . Poemul face parte din Antologia Antologia<br />
Shinkokinshū.<br />
Shinkokinshū.<br />
Shinkokinshū.<br />
SKKS SKKS SKKS 1499<br />
1499<br />
めぐりあひて<br />
見しやそれとも<br />
わわかぬ間に<br />
雲がくれにし<br />
夜半の暻かな<br />
Ah! Luna de la miezul nopţii / Ce s-a ascuns de tot după nori... / Nu mai ştiu care sunt<br />
eu şi care eşti tu... / Oare te-am văzut aievea / Când ne-am întâlnit din întâmplare?<br />
De la o simplă modalitate de petrecere a timpului liber, în secolul al XII-lea<br />
compoziţia poemelor legate, renga 連歌, evoluează la statutul de artă. Cele două părţi<br />
componente ale poeziei <strong>japoneze</strong> cu formă fixă tanka 短 歌 – respectiv partea<br />
superioară kami no ku 上の句 alcătuită din primele trei versuri de 5-7-5 silabe /<br />
more şi parte inferioară shimo no ku 下の句 alcătuită din ultimele două versuri de7-7<br />
silabe / more devin componente legate succesiv, în funcţie de sensul lor determinat în<br />
contextul strict al fragmentului precedent şi al celui ce urmează. Graţie noului său rol<br />
de legătură, acestui shimo no ku 下の句 i se va spune şi tsukeku 付け句. Nu există nici<br />
o restricţie privind păstrarea temei sau a atmosferei „dincolo” de ku-ul următor.<br />
Legătura care se realizează semantic între două ku-uri nu influenţează modificările de<br />
atmosferă survenite după alte două sau trei ku-uri.<br />
Pentru a obţine o renga aşadar, poeţi diferiţi compun poezii legând pe rând<br />
prima şi a doua jumătate a mai multor poezii tanka. În 1356 a fost alcătuită prima<br />
antologie imperială de renga, Tsukubashū 莵玖波集. Meritul compilării acestei lucrări îi<br />
revine lui Nijō Yoshimoto 二条曵良基 (1320-1388). .<br />
Renga 連 歌 are dimensiuni variabile – începând cu tanrenga 短 連 歌 ,<br />
16
continuând cu kasen 歌仙 (o înşiruire de 36 de ku-uri), cu yoyoshi 世吉 (conţinând 44<br />
de ku-uri), cu hyakuin 百韻 (100 de ku-uri), cu senku 千句 (1000 de ku-uri), cu iisute<br />
言い捨て(un număr nedefinit de ku-uri, rostite şi scrise mai apoi pentru a fi introduse<br />
într-o secvenţă renga 連歌). Poemele renga sunt compuse fie de un singur poet<br />
(dokugin 独吟), fie de doi (ryōgin 両吟) sau trei poeţi (sangin 三吟). Acestea sunt<br />
scrise pe coli, având fiecare faţă (omote 表) şi spate (ura 浦). Aceste coli au denumiri<br />
specifice: prima coală poartă denumirea de sho-ori 初折, a doua coală - ni no ori 二の折,<br />
a treia coală este san no ori 三の折, în vreme ce a patra coală se numeşte nagori no ori<br />
名残の折. Gradul de impresionabilitate (hon-i 曓意 ) este extrem de mare în cazul lunii<br />
(tsuki 暻) care nu are voie să apară mai mult de o dată la o coală, în vreme ce pentru<br />
termenul de floare (hana 花) există o permisivitate crescută: poate să apară câte o<br />
dată pe fiecare faţă a colii.. Ku-urile în renga sunt clasificate în funcţie de tematică (dai<br />
題 ). Aceşti topoi sunt reprezentaţi prin cele patru anotimpuri evocate prin kigo<br />
(termenul ce se referă la un cuvânt simbolic pentru anotimp), având tema dragostei (koi<br />
恋), a călătoriei (tabi 旅), constituind bocete (aishō 哀傷) sau elegii (banka 挽歌),<br />
felicitări (賀の歌), sau cultivând teme inspirate din învăţăturile budiste (shakkyō 釈教),<br />
etc. Un derivat al poemelor legate renga 連歌 cu un conţinut uşor iconoclast, definit de<br />
numeroşi critici ca „amuzant” este haikai 俳諧. Haikai no renga 俳諧の連歌 poate fi<br />
considerat aşadar, ca o înlănţuire de mai multe poezii tanka 短歌, având un conţinut<br />
amuzant. Hokku 発句 constituie partea introductivă a poemului renga 連歌, respectiv<br />
haikai no renga 俳諧の連歌 o secvenţă poetică de 17 silabe / more. Hokku provine din<br />
kami no ku 上の句, partea superioară a poeziei tanka şi în epoca premodernă se va<br />
transforma într-o specie lirică de sine stătătoare – denumită haiku 俳句 în secolul al<br />
XIX-lea de către poetul şi criticul Masaoka Shiki 正岡子規 (1867 – 1902).<br />
Hokku 発句 al poemului compus de cei trei poeţi de la Minase (Minase sangin<br />
hyakuin 水無瀬三吟百韻), în 1488, este de fapt un kami no ku 上の句 inspirat dintr-o<br />
tanka a Împăratului Gotoba. Citatul este definit, ca procedeu retoric, drept honkadori<br />
曓歌取り (sau „citatul celebru”, respectiv un gen de aluzie poetică).<br />
Avem în continuare primele trei fragmente legate din poemul Minase sangin<br />
hyakuin 水無瀬三吟百韻:<br />
După cum precizam anterior, întrucât fragmentul poetic de început al acestei<br />
renga conţine un honkadori din poezia cu numărul 36 din culegerea<br />
Shinkokin(waka)shū 新 古 今 和 歌 集 aparţinând Împăratului Gotoba, avem în<br />
continuare redată tanka respectivă în întregime:<br />
見わわたせば<br />
山もとかすむ<br />
山もとかすむ<br />
水無瀬川<br />
夕べは秋と<br />
なに思ひけん<br />
De treci cu privirea /Vezi prelingându-se / Ceaţa la poalele muntelui / Râul Minase. /<br />
Oare la ce să te gândeşti / În amurgul de toamnă?<br />
Fragmentul 1 – Hokku 発句 (îi aparţine poetului 宗祇 そうぎ 1421-1502)<br />
雪ながら<br />
山元霞む<br />
山元霞む<br />
夕べかな<br />
17
Fragmentul 2 – waki 脇 (îi aparţine poetului 消柏 しょうはく 1443 – 1527)<br />
雪ながら<br />
山元霞む<br />
夕べかな<br />
行く水遠く<br />
梅におう里<br />
Ah! Seara! Pe când zăpada stăruie pe creste, ceţurile învăluie poalele muntelui,<br />
iar apa poartă departe parfumul florilor de prun din sat.<br />
Fragmentul 3 – daisan 第三 (îi aparţine poetului 宗長 そうちょう 1448-1532)<br />
行く水遠く<br />
梅におう里<br />
川風顪に<br />
ひと村曪柳<br />
春星みえて<br />
Apele curg departe, iar satul este îmbibat cu parfumul florilor de prun; se anunţă<br />
primăvara în pâlcul de sălcii zburlite de briza apei.<br />
Cadenţa jo-ha-kyū 序・ン破・ン急 aplicată unei renga de 100 de poezii este<br />
respectată în felul următor: primele opt poezii reprezintă introducerea, următoarele<br />
optzeci şi trei de poezii legate reprezintă corpusul de mijloc, ritmul fiind mai rapid decât<br />
cel din introducere, însă fără variaţii, pentru ca ultimele poezii să aducă un final mai<br />
curând neaşteptat, ritmul creaţiei impus de acestea constituind o ruptură bruscă şi o<br />
încheiere mai curând brutală a poemului ca întreg.<br />
TEATRUL<br />
TEATRUL<br />
Din spectacolul chinezesc san-yüeh (termen care va deveni în limba japoneză<br />
sangaku) care includea mima comică, dansul şi cântecul, precum şi elemente de<br />
acrobaţie şi prestidigitaţie, aveau să se inspire primii actori ambulanţi japonezi, în<br />
secolul al optulea, când au preluat modelul chinezesc şi l-au adaptat publicului şi<br />
tradiţiilor locale. Membrii breslelor sangaku-ko şi familiile acestora au fost o perioadă<br />
de timp scutiţi de orice tip de bir sau de muncă obligatorie. Treptat însă, statutul<br />
socio-economic al acestei categorii a cunoscut un declin accentuat şi, imputându-li-se<br />
faptul că nu plăteau impozite, au fost consideraţi paria – senmin 選民. Întrucât erau<br />
condiţionaţi de obligaţiile familiale să îşi câştige într-un fel existenţa, mulţi dintre<br />
actorii sangaku se angajează la diverse temple pentru a interpreta mici piese inspirate<br />
din parabole, ceea ce contribuie la popularizarea mai rapidă şi mai eficientă a<br />
budismului, chiar şi în rândul populaţiei ignorante. Sunt puse bazele artei shūshi 修士<br />
în acest fel. Alţi actori de sangaku au pus la punct spectacole inspirate din viaţa<br />
agricultorilor, în montarea cărora un rol important îl juca folclorul local – cântecele<br />
interpretate în timpul cultivării orezului, ori cele de la ceremoniile de la fiecare anctuar<br />
shintō – numit generic jinja 神 社 . Din însemnările epocii Nara aflăm despre<br />
dengaku-hōshi 田 楽 法 師 (interpreţii melodiilor cântate în timpul cultivării ori<br />
recoltării orezului, precum şi a serbărilor câmpeneşti), că, începând cu anul 792 li s-a<br />
interzis interpretarea melodiilor tradiţionale, fiind obligaţi prin edict imperial fie să<br />
devină călugări, fie să îşi aleagă o profesie acceptată oficial.<br />
Deşi interpreţii profesionişti nu mai sunt acceptaţi din punctul de vedere al<br />
oficialităţilor, tradiţia dengaku 田楽 se perpetuează, melodiile fiind asociate ritualurilor<br />
18
de fertilitate. Rămân în continuare însă, afiliaţi templelor budiste actorii shūshi 修士<br />
care se organizează în bresle – za 座– şi care sunt răspândite în toate centrele urbane<br />
incipiente din epoca clasică. În acest fel ia naştere sarugaku 猿 楽 (literal „arta<br />
maimuţei”). În timpul în care a fost artă, compusul s-a scris cu caracterele pentru<br />
„maimuţă” şi „muzică”. Mai târziu, pe măsură ce spectacolul sarugaku 猿楽 a cunoscut<br />
o rafinare a principiilor sale, sarugaku a început să fie scris cu semnele pentru „a<br />
spune” / „a face” şi „artă” / „muzică” 申楽. Către mijlocul secolului al XI-lea mima<br />
comică din sarugaku s-a transformat într-o artă realistă şi au început să apară actori<br />
renumiţi. După începutul secolului al XIII-lea s-a produs o infuzie remarcabilă de<br />
elemente de cântec şi dans în mima comică din sarugaku, care avea să fie denumită Nō<br />
能 începând cu cea de-a doua jumătate a secolului al XIV-lea.<br />
După apariţia la începutul secolului al XIII-lea a noii forme de teatru-dans cei<br />
mai mulţi actori de sarugaku s-au îndreptat către aceasta. Ceea ce se conştientizează în<br />
secolele al XIV-lea şi al XV-lea este faptul că spectacolul dramatic cunoscut sub<br />
numele de sarugaku atinge apogeul. Iniţial, aşadar, spectacolul de teatru Nō este<br />
cunoscut sub denumirea de sarugaku Nō 猿楽能.<br />
În sarugaku Nō există două categorii de piese sarugaku no Nō 猿楽の能 şi<br />
kyōgen no Nō 狂言の能. Spectacolul de teatru sarugaku no Nō 猿楽の能 este o punere<br />
în scenă în care actorii poartă măşti, un spectacol cu actori, cor, dans şi muzică. La<br />
produsul final, spectacolul de teatru Nō 能, îşi vor aduce contribuţia atât arta Gigaku<br />
伎楽 (pantomimă însoţită de dans şi muzică, menţionată pentru prima dată în preajma<br />
lui 612, ca fiind o artă preluată din Coreea), cât şi dansul aristocratic bugaku 舞楽,<br />
însoţit de muzica interpretată la Curtea imperială Gagaku 雅楽, precum şi întreaga<br />
moştenire a spectacolului de tip sarugaku – 猿楽 sau 申楽. În spectacolul de teatru Nō<br />
un element important îl reprezintă nōmen 能面, masca actorului care interpretează<br />
personajul principal: shite 仕手. Iniţial masca este imobilă complet, ulterior însă apar<br />
modificări cum ar fi aceea a măştii Okina care reprezintă un bătrân şi la care apare o<br />
particularitate – bărbia mobilă. Pe măsură ce spectacolul Nō se rafinează, shite apare<br />
sub o formă „terestră”, obişnuită, în prima parte – maeshite 前仕手– , pentru ca în cea<br />
de-a doua parte a piesei, să îşi dezvăluie identitatea fantastică – nochijite 後仕手, un<br />
spirit îndurerat sau răzbunător, care îşi va găsi în cele din urmă pacea graţie<br />
rugăciunilor sau incantaţiilor speciale ale personajului secundar, waki 脇– îndeobşte<br />
un călugăr sau un preot. Nu numai personajele şi textul, ori melodia sunt deosebite în<br />
spectacolul de teatru Nō. Scena în ansamblu atrage atenţia prin construcţia sa, fiecare<br />
element având o semnificaţie specială. Scena pe care se petrece întreaga „acţiune” –<br />
honbutai 曓舞台– este mărginită de o parte de cor, pe de altă parte de locul rezervat<br />
interpreţilor de fue (un flaut tradiţional japonez), ōtsuzumi (tobă manuală mai mare),<br />
kotsuzumi (tobă manuală mai mică), taiko (tot un gen de tobe), publicul având acces<br />
nemijlocit din două părţi. Legătura dintre scenă şi camera oglinzii (kagami no ma 鏡の<br />
間) în care actorul principal „intră” în atmosfera personajului pe care îl interpretează<br />
este făcută cu ajutorul unui pod (ukihashi 浮橋), puntea de legătură între scenă şi culise,<br />
care simbolizează legătura dintre lumea oamenilor şi aceea a spiritelor. Spectacolul de<br />
teatru Nō poate fi jucat într-un loc acoperit sau în aer liber, cele mai spectaculoase<br />
interpretări având loc la lumina torţelor – în aşa-numitul Takigi Nō 薪能. Cadenţa sau<br />
ritmul piesei Nō, 序・ン破・ン急 Jo-ha-kyū, care poate fi redată prin următoarele echivalente<br />
19
lent – potrivit – rapid, a fost preluată din poezia renga. Pauza – sintetizată în conceptul<br />
ma 間 şi preluat ulterior şi de bunraku 文楽 şi kabuki 歌舞伎 – dintre intervenţiile<br />
actoriceşti, respectiv ale instrumentiştilor este cel puţin la fel de importantă ca şi textul<br />
sau muzica. Nivelul de intertextualitate în literatura japoneză medievală este ridicat,<br />
lecturarea sau audierea unei piese Nō presupunând o foarte bună cunoaştere a<br />
<strong>literaturii</strong> <strong>japoneze</strong> clasice. Un astfel de exemplu îl reprezintă frumoasa poetă Ono no<br />
Komachi., considerată de către Ki no Tsurayuki unul dintre cele şase genii poetice, care<br />
furnizează personajul principal al piesei Sotoba Komachi.<br />
Primul autor valoros – în ordine cronologică – de piese de teatru Nō a fost<br />
Kan’ami Kan’ami 観阿弥 (1333 ~ 1384) sau Kanze Kiyotsugu Kiyotsugu 観世清次 care sintetizează<br />
elemente din artele interpretative existente atunci: sarugaku Nō 猿 楽 能 / 申 楽<br />
spectacolul creat să insufle bună dispoziţie, dengaku 田 楽 provenit din muzica<br />
interpretată pe câmp; ritualuri agricole care aveau să genereze ulterior breasla primilor<br />
cântăreţi profesionişti (dengaku hōshi 田楽法師) şi utamai 歌舞 cântec-dans. 物真似<br />
monomane reprezintă un concept esenţial în estetica Sarugaku a lui Kan’ ami; constă<br />
în mimă, fiind diferită de combinaţia dans-cuvinte, buka (sau buga), 舞 歌<br />
caracteristică altor specii dramatice. Tradiţia lui Kan’ami 観阿弥 va fi continuată de<br />
către fiul său, Zeami 世阿弥 (cca. 1364 ~cca. 1443) sau Kanze Motokiyo 観世元清,<br />
actor, autor de piese şi critic. În vreme ce la Kan’ami piesa este construită pe<br />
confruntări între personaje, la Zeami piesa este centrată pe problema metamorfozei<br />
personajului principal. În piesele lui Zeami numeroase personaje maeshite / maejite<br />
sunt vârstnici, iar multe dintre personajele nochishite / nochijite sunt bushi. Piesele de<br />
teatru Nō pot fi împărţite în două categorii: piese mugen Nō 無限能 şi piese genzai Nō<br />
現在能. Piesele din prima categorie cultivă fantasticul, în vreme ce sursele de inspiraţie<br />
pentru cea de-a doua categorie sunt generate de lumea oamenilor prezentului sau<br />
trecutului. Zeami este creatorul speciei dramatice mugen Nō 無限能, al transfigurărilor<br />
personajului principal shite. Autor al tratatului Fūshikaden 風顪姿花伝 („Învăţături<br />
despre stil şi floare”) pe care îl scrie între anii 1400 şi 1402, Zeami lansează un concept<br />
extrem de important: 花 はな、か floarea (metafora actului artistic – interpretarea,<br />
arta dramatică).<br />
Derivat tot din sarugaku Nō 猿楽能 / 申楽, Kyōgen 狂言 este o formă de<br />
spectacol dramatic, comic. Spectacolele Kyōgen 狂言 sunt interpretate în intervalele<br />
dintre piesele Nō. Au menirea de a destinde atmosfera şi de a readuce publicul în<br />
contact cu lumea şi problemele reale ale vieţii obişnuite. Speciile dramatice Nō şi<br />
kyōgen au surse de inspiraţie diferite. Personajele importante ale trecutului sau din<br />
episoade celebre aparţinând diverselor opere literare în proză reprezintă un punct de<br />
referinţă pentru piesele Nō, în vreme ce pentru kyōgen, sursele de inspiraţie provin din<br />
picanteriile, necazurile, farsele şi micile neplăceri ale vieţii obişnuite Una dintre sursele<br />
umorului în kyōgen este dată de conflictul dintre soţi, alta – de pasiunile lumeşti ale<br />
unor călugări sau preoţi. Fără a se dori un model de iconoclasm, adeseori în<br />
spectacolul kyōgen textele includ glume deocheate iar actorii improvizează. În ciuda<br />
tuturor aspectelor pe care Kyōgen le ridiculizează, ţinta ironiilor sale o reprezintă<br />
slăbiciunile umane şi nu dogma budistă sau prototipurile promovate de aceasta.<br />
Niciodată spre exemplu în farsele kyōgen nu vor fi ridiculizaţi budismul sau<br />
Bodhisattva, ci aceia care pretind că le înţeleg şi le respectă învăţăturile, dovedindu-se<br />
20
în cele din urmă farsori, buni de condamnat de către opinia publică.<br />
PROZA<br />
PROZA<br />
Proza Proza japoneză japoneză medievală medievală cunoaşte o diversificare în comparaţie cu ceea ce se<br />
scrisese în epocile anterioare. Putem aşadar vorbi, despre opere literare de interes<br />
istoric (de la Gukanshō 愚管抄 a lui Jien la Masukagami 増鏡 şi Taiheiki 太平記),<br />
despre continuarea şi inovaţiile apărute în tradiţia monogatari 物 語 , despre noi<br />
culegeri de setsuwa 説 話 , jurnale nikki 日 記 , zuihitsu 随 筆 (Hōjōki 方 丈 記 şi<br />
Tsurezuregusa. 徒然草), otogizōshi 御伽草子 şi completate de proza destinată exclusiv<br />
războinicilor.<br />
Cronicile romanţate – o metodă de popularizare (sau vulgarizare, mai bine<br />
spus) a istoriei – sunt scrise în cea mai mare parte de autori rămaşi necunoscuţi, erudiţi<br />
remarcabili, având drept public-ţintă aristocraţia civilă şi militară deopotrivă, precum<br />
şi acei bushi instruiţi. În lucrarea Masukagami 増鏡 sunt povestite pentru început<br />
ascensiunea Împăratului Gotoba, lucrarea încheidu-se cu revenirea din exil a<br />
Împăratului Godaigo. Evenimentele descrise se întind cu aproximaţie între 1184 şi 1333.<br />
Taiheiki 太平記 descrie războaiele civile din secolul al XIV-lea, concentrându-se pe<br />
luptele dintre Curţile de Sud şi de Nord. În primele douăsprezece volume tratează<br />
bătăliile duse de Godaigo contra bakufu-ului de la Kamakura, răsturnarea acestuia şi<br />
Restauraţia Kenmu. În următoarele nouă volume sunt povestite detaliat confruntările<br />
dintre tabăra lui Ashikaga şi oamenii loiali Curţii din Sud, în ultimele nouăsprezece<br />
volume fiind descrise luptele dintre diferiţii bushi contemporani cu primii shōguni<br />
Ashikaga. Shōmonki reprezintă o altă ficţiune istorică în care este descris felul în care<br />
Taira no Masakado primeşte titlul de Împărat de la un mesager divin, fiind însă mai<br />
târziu ucis în luptă de către soldaţii adevăratului Împărat, conduşi de inamicul său<br />
Taira no Sadamori. După această înfrângere, spiritul lui Taira no Masakado se întoarce<br />
pe pământ şi se căieşte pentru îndrăzneală.<br />
Păstrând preocuparea pentru istorie, monogatari 物語 celebre precum Heike<br />
monogatari 平家物語 idealizează personaje istorice prin faptele şi atitudinea lor,<br />
conferind o nouă interpretare şi explicaţie a faptelor altor personalităţi, care aveau să le<br />
diminueze sau chiar să le împieteze serios evoluţia ulterioară. Heike monogatari face<br />
parte dintr-o categorie nou apărută în epoca medievală: gunki monogatari 軍記物語<br />
(inspirate din războaie). Aceasta narează, în ordine cronologică ascensiunea şi<br />
decăderea familiei Taira (Heike). După cum este descris în Heike monogatari,<br />
Minamoto no Yoshitsune este prototipul eroului atipic. Personajul Taira no Kiyomori, în<br />
conformitate cu descrierea din Heike monogatari, este descris ca un soldat cu unicul<br />
scop de a obţine capul inamicului. Autorul lucrării Heike monogatari face distincţia în<br />
text între bushi din Est şi cei din Vest. În vreme ce primii nu descalecă din şa decât la<br />
finalul bătăliei, bushi din Vest obişnuiesc, în cazul unor pierderi umane să îşi<br />
înmormânteze părinţii, ori copiii şi cu această ocazie, să se retragă temporar ori<br />
definitiv din luptă.<br />
Alte gunki monogatari cu structură similară sunt Hōgen monogatari 保元物語<br />
(Povestea Războiului Hōgen) în care este povestită disputa din 1156 dintre cei doi fii ai<br />
Împăratului Toba – Sutoku şi Goshirakawa – asupra succesiunii la Tron şi Heiji<br />
monogatari 平治物語 (Povestea Războiului Heiji) care îi prezintă pe învingătorii din<br />
clanul Taira, în urma luptelor din 1160, precum şi împrejurările istorice care aveau să<br />
21
ducă la Războaiele Genpei. Atât Hōgen monogatari, cât şi Heiji monogatari sau Heike<br />
monogatari circulă atât sub forma manuscriselor, cât şi în formă orală – fiind<br />
interpretate în acompaniament muzical de către biwa-hōshi 琵琶法師. Într-o tonalitate<br />
diferită, monogatari precum Iwade Shinobu monogatari sau Sumiyoshi monogatari<br />
abordează o tematică apropiată mai curând de povestirile inspirate din aventurile<br />
aristocraţiei de la Curtea imperială, sau de schimbarea aproape miraculoasă a<br />
raporturilor dintre asupriţi (cazul tinerei Himegimi din Sumiyoshi monogatari, care,<br />
deşi se află în bune relaţii cu surorile sale vitrege, este oropsită de către mama sa<br />
vitregă) şi asupritori. Titlul lucrării Iwade Shinobu monogatari porneşte de la un<br />
detaliu: descoperirea de de către un Naidaijin a scrisorii Prinţesei – soţia sa – pe care<br />
aceasta o scria tatălui său şi din care află cât de mult suferea aceasta, deşi intenţia<br />
soţului nu fusese nici o clipă aceea de a-şi întrista consoarta.<br />
Dacă monogatari sunt acum reprezentate prin aproape toate categoriile sale –<br />
tsukurimonogatari 作り物語 (Iwade shinobu monogatari), giko monogatari 擬古物語<br />
(ca Sagoromo Monogatari 狭衣物語), jitsuroku monogatari 実録物語(accentuează<br />
evenimentele istorice reale, contemporane autorului), rekishi monogatari 歴史物語<br />
(monogatari medievale, inspirate din istorie – clanuri în ascensiune şi declin, personaje<br />
cunoscute, etc. precumSoga monogatari 曽暴 我 物 語 ) şi gunki monogatari 軍 記 物 語<br />
inspirate din războaie -Hōgen monogatari 保元物語, Heiji monogatari 平治物語 şi<br />
Heike monogatari 平家物語 – o înflorire deosebită cunoaşte şi specia epică setsuwa 説<br />
話.<br />
Pe fondul unei răspândiri fără precedent a învăţăturilor budiste, însoţită de<br />
numeroase reprezentări ale actorilor de pe lângă Temple, culegerile de povestiri şi<br />
parabole budiste cu conţinut moralizator cresc ca număr. Din păcate nu toate aceste<br />
istorioare sunt exemple reale de urmat – aşa cum, din păcate, au crezut numeroşi<br />
oameni ai acelor vremuri. În Shasekishū, antologia de setsuwa aparţinând călugărului<br />
Mujū, întâlnim numeroase relatări ale unor sinucideri, având drept scop atingerea<br />
Paradisului Pur. Orientarea autorului acestei culegeri este una aparte. În conformitate<br />
cu opinia lui Mujū, exprimată în culegerea sa de setsuwa, Shasekishū, sanctuarele<br />
naikū (interior) şi gekū (exterior) de la Ise sunt manifestări ale lumilor Taizōkai (lumea<br />
pântecului) şi Kongōkai (lumea diamantului) din Budismul ezoteric.<br />
Opus ca limbaj şi propuneri legate de mântuire, călugărul Kamo no Chōmei<br />
鴨長 明(1153 – 1216) foloseşte parabole şi predici de inspiraţie budistă pentru a<br />
recomanda renunţarea la legăturile familiale şi la orice dorinţe lumeşti în culegerea sa<br />
de setsuwa intitulată Hosshinshū 発心集 („Culegere de povestiri despre mântuire”),<br />
în care se inspiră atât din experienţa proprie, cât şi din alte surse de setsuwa<br />
precedente.<br />
În afara culegerii sus-menţionate, Kamo no Chōmei este autorul lucrărilor<br />
Hōjōki 方丈記 („Însemnări din coliba de 3 m 2”) în 1212 şi Mumyōshō 無明抄 („Tratatul<br />
fără nume”) , scris între 1209 şi 1210, nu atât de mult un tratat de critică literară, cât<br />
mai mult o culegere de poetică zuihitsu 随筆. Inspirat din lucrarea Chiteiki 池亭記<br />
scrisă de de Yoshishige no Yasutane în 982, eseul Hōjōki 方丈記 accentuează, mai cu<br />
seamă în urma descrierilor celor cinci catastrofe naturale şi a celei provcate de oameni,<br />
care au lovit Capitala şi împrejurimile sale (incendiul, tornada, mutarea Capitalei în<br />
apropierea actualului Kōbe, foametea, ciuma şi cutremurul), faptul că Japonia<br />
22
contemporană autorului era în epoca declinului inerent al Legii – Mappō. O preocupare<br />
des amintită de către autor în Hōjōki 方丈記 o constituie invocarea periodică a numelui<br />
lui Amida Buddha – dovada popularităţii nenbutsu 念仏 la începutul secolului al<br />
XIII-lea.<br />
Idolul oamenilor de rând, mai cu seamă în Muromachi jidai, era războinicul<br />
bushi. În epoca Heian prototipul uman fusese curteanul, iar în perioada Kamakura<br />
locul curteanului fusese luat fie de arhat, fie de estetul retras departe de lume, într-o<br />
solitudine rafinată, care îi putea aduce idei noi. Retragerea departe de lume şi stilul de<br />
viaţă al pustnicului au reprezentat o opţiune existenţială reală pentru Saigyō, Kamo no<br />
Chōmei, Dōgen şi Yoshida Kenkō . Aceştia au trăit experienţa solitudinii rafinate, a<br />
reflecţiei îndelungate, a libertăţii conferite de reducerea semnificativă a aşteptărilor<br />
materiale, propunând ulterior, concepte precum wabi 侘び(savurare calmă a stării de<br />
sărăcie) şi sabi 寂 (tristeţea elegantă) sau chiar reinterpretând yūgen-ul.<br />
Poetul şi eseistul reprezentativ pentru Nanbokuchō jidai 南 北 朝曉 時昷 代<br />
(Perioada Curţilor de Sud şi de Nord), cuprinsă între 1336 şi 1392, Yoshida Kenkō 吉田<br />
兼好(sau Yoshida Kaneyoshi, aprox. 1283 – 1352) scrie în 1331 Tsurezuregusa 徒然草<br />
(„Însemnări din clipe de răgaz”), un tip de eseu reflexiv similar ca specie lucrărilor lui<br />
Sei Sei Sei Shōnagon Shōnagon 清少納言– Makura no sōshi 枕草子– şi Kamo Kamo no Chōmei – Hōjōki 方丈記:<br />
zuihitsu 随筆 („însemnări din fuga condeiului”). În cele aproximativ 243 de fragmente<br />
– gânduri pe care Kenkō se pare că le-ar fi aşternut pe bucăţele de hârtie pe măsură ce<br />
îi veneau în minte, remarcăm atât influenţa viziunii budiste asupra lumii (în ceea ce<br />
priveşte impermanenţa lucrurilor, ciclul vieţii fără sfârşit – naştere, evoluţie, boală,<br />
marte, urmat de renaştere –, vanitatea oamenilor), cât şi erudiţia literatului,<br />
manifestată în aprecierea unor aspecte precum imperfecţiunea – ca sursă de plăceri<br />
estetice, sugestia – cel mai bine susţinută de imperfecţiune –, simplitatea şi<br />
comportamentul uman perfect, subliniat în primul rând prin evitarea redării cât mai<br />
fidele a oricăror evenimente, lucruri sau fiinţe. Yoshida Kenkō reuneşte cele mai<br />
neobişnuite constatări în această lucrare: el subliniază distincţia pe care o dă rangul<br />
aristocraţilor, eleganţa unei vieţi simple, nu ia în seamă apariţia de rău augur a unui<br />
bou, şi nu se arată preocupat de tabu-urile recompensatoare asociate cu viperele. Este<br />
în genere preocupat de sursele frumosului – părul unei femei, obiceiul de a păstra<br />
hainele într-o cameră specială unde se ard tot timpul beţişoare parfumate sau<br />
neliniştea din fiinţa tânără atunci când este îndrăgostită. Fără a se dori imoral,<br />
reuşeşte pe alocuri să fie amoral – consideră solitudinea preferabilă familiei – şi chiar<br />
iconoclast (un om trist sau care depăşeşte 40 de de ani ar trebui să se retragă departe de<br />
lume, pentru a nu împieta văzul celorlalţi). Preferinţa pentru patina timpului vizibilă,<br />
în defavoarea obiectelor noi, determină de asemenea o reconsiderare a întregului<br />
eşafodaj estetic japonez medieval. Textul lui Kenkō îşi păstrează nealterată<br />
prospeţimea şi atracţia chiar şi în prezent.<br />
În literatura medievală numărul jurnalelor nikki 日記 şi mai cu seamă al<br />
lucrărilor scrise de femei scade considerabil în comparaţie cu epoca Heian. Două texte<br />
de importanţă medie din această categorie, sunt jurnalul Izayoi nikki 十六夜日記<br />
(„Jurnalul celei de-a 16-a nopţi”), aparţinând călugăriţei Abutsu 阿仏(?1233 – 1283) şi<br />
とはずがたり („Povestiri ce nu mai au nevoie de prezentare”), aparţinând autoarei<br />
Gofukakusa In Nijō 御深草院二条曵 (1258 - ?). Din conţinutul primei lucrări inspirate ca<br />
23
stil, se pare, din jurnalul lui Ki no Tsurayuki, Tosa nikki 土佐日記 (935), aflăm o serie<br />
de amănunte legate de viaţa comunităţii în care îşi dusese existenţa călugăriţa – cum ar<br />
fi, spre exemplul, faptul că Muntele Fuji era încă un vulcan activ în acea perioadă –<br />
precum şi experienţe proprii – suferinţele soţiei neglijate, care îşi iubeşte soţul, pe<br />
Fujiwara Tameie, dar şi relatări ale unor viziuni ale lui Buddha pe care autoarea le-ar fi<br />
avut de mai multe ori. Cu totul diferit ca manieră, în Towazugatari, o lucrare care<br />
anunţă din titlu o viaţă complexă, autoarea – Gofukakusa In Nijō – se confesează,<br />
povestind experienţele sale carnale, Itazuragoto, atât în postura de concubină oficială<br />
a Împăratului Gofukakusa, precum şi alte iubiri, pentru ca în ultimele două volume<br />
(dintr-un total de cinci tomuri) să îşi povestească trăirile sale în postura de călugăriţă.<br />
Literatura japoneză medievală diferă ca mod de abordare şi context de ceea ce<br />
se scrisese în epocile anterioare. Noutatea absolută o reprezintă teatrul Nō şi kyōgen,<br />
pentru toate celelalte forme existând o continuitate şi o rescriere permanentă. Un<br />
astfel de exemplu îl reprezintă textele cu conţinut didactic care în epoca medievală vor<br />
avea un public-ţintă bine definit: războinicul bushi. După Goseibai shikimoku 御成<br />
敗式目 („Codul erei Jōei”) cuprinzând 51 de articole care stabilesc principiile şi<br />
precedentele juridice hotărâte de guvernarea militară de la Kamakura, următoarea<br />
lucrare importantă pentru spiritul luptătorilor, inspirată din viaţa, principiile şi<br />
faptele samurailor Japoniei medievale, avea să fie rezumată în jurul anului 1700, de<br />
către Yamamoto Tsunetomo, în Hagakure – textul de bază al codului bushidō .<br />
Otogizō Otogizōshi Otogizō shi 御伽草子 御伽草子 おとぎぞうし おとぎぞうし sunt scurte povestiri în proză. Primele<br />
otogizōshi apar în epoca Muromachi 室町時昷代 şi continuă să apară până către sfârşitul<br />
epocii Edo 江 戸 時昷 代 .”Otogi” お 伽 sugerează ideea de „confortabil”, respectiv<br />
„interesant”. Sunt mai multe tipuri de astfel de otogizōshi:<br />
1) povestiri timpurii despre vieţile şi poveştile de dragoste ale aristocraţilor<br />
ex. Sakura no Chūjō 桜の中将, Wakakusa monogatari 若草物語<br />
2) povestiri budiste<br />
ex. Ashibiki 足引き Sannin Hōshi 三人奉仕<br />
3) literatura despre război şi războinici<br />
ex. Rashōmon 羅生門 Onzōshi Shimawatari 御曹暰司島渡<br />
4) literatura scrisă pentru oamenii din păturile secundă şi terţă: fermieri,<br />
meşteşugari şi orăşeni în general<br />
ex. Issun Bōshi 一寸法師, Saru Genji Sōshi 猿源氏草子<br />
Acest tip de literatură este în genere creat pentru a destinde, iar autorii sunt în cele<br />
mai multe cazuri necunoscuţi.<br />
Perioada care a „dat” un Zeami sau un Sōgi a fost unică în literatura japoneză.<br />
Cea mai importantă trăsătură a acestei epoci – vremurile pline de violenţă şi<br />
imprevizibil – au scos la suprafaţă pentru prima dată specii literare care au depins de<br />
existenţa unor grupuri de literaţi sau artişti (za no bungei). Atât renga, cât şi piesele de<br />
teatru sunt cele mai grăitoare exemple ale noilor expresii ale excelenţei. În epoca<br />
premodernă aveau să se remarce personalităţi literare cel puţin la fel de importante,<br />
însă pentru teatru bazele create în epoca medievală au fost de importanţă majoră. Din<br />
păcate, condiţiile istorice prea puţin prielnice nu au favorizat apariţia unui număr prea<br />
mare de opere literare, ceea ce nu a împietat însă prea mult calitatea evoluţiei esteticii<br />
literare în această perioadă.<br />
24