Geografie Urbana - Profu' de geogra'
Geografie Urbana - Profu' de geogra'
Geografie Urbana - Profu' de geogra'
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
1. DEFINIŢIA GEOGRAFIEI URBANE. ORAŞUL ŞI<br />
FORMELE SALE DE CONCENTRARE<br />
1.1. DEFINIŢIA GEOGRAFIEI URBANE<br />
Principalele ramuri ale geografiei sunt geografia fizică şi geografia umană, la care<br />
unii autori adaugă, pe bună dreptate, geografia regională. Primele două au evi<strong>de</strong>nt<br />
obiecte diferite, meto<strong>de</strong> <strong>de</strong> cercetare relativ diferite, ceea ce pune, în mod firesc, o<br />
întrebare fundamentală: dacă geografia este o ştiinţă, atunci este naturală sau<br />
socială? Sau ambele la un loc? Şcoala vidaliană plasa geografia ca o ştiinţă a<br />
sintezei celor două aspecte: natural şi uman, pe când noua geografie plasează<br />
geografia fizică într-o poziţie subsidiară. Ultimele cercetări întreprinse <strong>de</strong>monstrează<br />
că răspunsul la această dilemă a geografiei vine din partea spaţiului geografic.<br />
Acesta trebuie conceput ca un co-produs al proceselor sociale şi naturale plasate în<br />
poziţii simetrice. Putem admite în aceste condiţii că producţia <strong>de</strong> spaţiu geografic<br />
este un spectacol cu doi impresari: natura şi societatea (P.Pech, H.Reynauld, 1992) .<br />
Geografia regională este percepută în două moduri total diferite: unii geografi când<br />
discută <strong>de</strong> geografie regională se referă la regiuni diferite ale planetei, ale unei ţări<br />
sau ale unui spaţiu <strong>de</strong> o anumită extin<strong>de</strong>re, iar alţii la analiza intercorelativă a<br />
componentelor geografice dintr-un spaţiu specific numit regiune. În primul caz,<br />
a<strong>de</strong>sea regiunile analizate sunt unităţi administrative, unităţi <strong>de</strong> relief sau regiuni<br />
economice, iar analizele se fac într-un stil precumpănitor monografic. În cel <strong>de</strong>-al<br />
doilea caz, sunt exigenţe sporite la <strong>de</strong>finirea regiunilor, ca entităţi spaţiale, iar<br />
analizele au în ve<strong>de</strong>re <strong>de</strong>pistarea unor factori <strong>de</strong>terminanţi, a unor efecte regionale,<br />
ca urmare a relaţiilor complexe dintre componentele geografice, elemente <strong>de</strong><br />
organizare a spaţiului la aceste nivele.<br />
Geografia umană studiază omul şi activităţile sale în relaţii reciproce şi cu mediul<br />
geografic cu care interacţionează. Unii geografi nu includ în cadrul geografiei umane<br />
activităţile economico-sociale, culturale şi politice, restrângând sfera doar la<br />
geografia populaţiei şi aşezărilor. Acest punct <strong>de</strong> ve<strong>de</strong>re este însă foarte îngust şi<br />
contravine caracterului antropic al activităţilor menţionate, care cunosc variaţii<br />
teritoriale în strânsă <strong>de</strong>pen<strong>de</strong>nţă cu factorul uman.<br />
Geografia umană cuprin<strong>de</strong> ca subramuri distincte geografia economică (ce se ocupă<br />
cu studiul geografic al fenomenelor economice), geo<strong>de</strong>mografia (geografia<br />
populaţiei), geografia socială, geografia culturală, geografia comportamentală şi<br />
geografia aşezărilor umane. Această ultimă subramură are un caracter integrator la<br />
nivelul geografiei umane, <strong>de</strong>oarece analiza aşezărilor rurale şi a aşezărilor urbane<br />
presupune un studiu complex al tuturor aspectelor <strong>de</strong> geografie umană.<br />
Geografia aşezărilor urbane sau geografia urbană reprezintă una dintre cele mai<br />
sistematice şi adaptative ramuri ale geografiei umane şi geografiei, în general.<br />
Geografia urbană studiază apariţia, structura internă şi dinamica oraşului, raportul<br />
său cu teritoriul adiacent, relaţiile cu alte aşezări, repartiţia geografică şi rolul oraşelor<br />
în structurarea spaţiului. Oraşul reprezintă, <strong>de</strong>ci, principalul său obiect <strong>de</strong> studiu, la
care se adaugă alte categorii <strong>de</strong> aşezări urbane (aşezări <strong>de</strong> tip urban, comune<br />
urbane, comune suburbane, localităţi rurale asimilate urbanului ş.a.m.d.), inclusiv<br />
aşezările rurale cu spaţiul lor <strong>de</strong> susţinere, aflate sub influenţa sa directă. Mai<br />
general vorbind, geografia urbană se ocupă cu analiza dimensiunilor spaţiale ale<br />
fenomenului urban (distribuţie, structură şi proces).<br />
Oraşul, însă, nu reprezintă entitatea teritorială aflată exclusiv în studiul geografiei<br />
urbane. In egală măsură acesta constituie obiectul <strong>de</strong> studiu al altor discipline<br />
precum urbanismul, arhitectura, sociologia urbană, economia urbană, ecologia<br />
urbană. Toate acestea analizează oraşul din unghiuri <strong>de</strong> ve<strong>de</strong>re diferite, limitate mai<br />
mult sau mai puţin la domeniul ştiinţelor respective. Tendinţele <strong>de</strong> interdisciplinaritate<br />
tot mai prezente şi-au pus amprenta şi asupra acestor discipline, ca <strong>de</strong> altfel şi<br />
asupra geografiei urbane, încât oraşul a <strong>de</strong>venit un domeniu <strong>de</strong> mari interferenţe<br />
ştiinţifice.<br />
Prin <strong>de</strong>finiţie, oraşul constituie un obiect <strong>de</strong> studiu fascinant, complex şi foarte<br />
dinamic în ciuda marii sale stabilităţi. Oferta sa ca laborator <strong>de</strong> studiu a trezit<br />
interesul unor ştiinţe fundamentale generale, precum fizica, matematica şi biologia.<br />
Pe <strong>de</strong> o parte acesta oferă elemente noi care ajută aceste ştiinţe să-şi fundamenteze<br />
teoriile <strong>de</strong> bază, iar pe <strong>de</strong> altă parte acesta constituie un cadru i<strong>de</strong>al <strong>de</strong> validare a<br />
altor teorii emise anterior. Pentru geografi contactul cu disciplinele implicate în<br />
analiza oraşului este benefic, pentru a <strong>de</strong>pista mai clar nişa <strong>de</strong> cercetare specifică,<br />
dar şi pentru a cunoaşte mai bine procesele intime care se petrec în organismele<br />
urbane.<br />
Analogiile pe care le fac cu procese similare din fizică şi biologie, alături <strong>de</strong><br />
formalizarea relaţiilor intra- şi interurbane <strong>de</strong>termină sporirea şanselor <strong>de</strong> dialog cu<br />
parteneri interesaţi la rândul lor într-o validare mai rapidă a cercetărilor lor<br />
fundamentale.<br />
Geografii urbanişti au fost <strong>de</strong> acord cu trei puncte <strong>de</strong> ve<strong>de</strong>re asupra fenomenului<br />
urban: <strong>de</strong>scriptivist, interpretativ şi explicativ Acestea au coexistat <strong>de</strong>-a lungul<br />
timpului, dar accentul s-a schimbat <strong>de</strong> la o etapă la alta, ceea ce a condus la<br />
transformarea geografiei urbane într-o veritabilă disciplină ştiinţifică.<br />
1.2. EVOLUŢIA GÂNDIRII ÎN GEOGRAFIA URBANĂ<br />
Geografia urbană actuală şi disciplinele apropiate au o istorie lungă a mo<strong>de</strong>lelor şi<br />
teoriilor formulate în înţelegerea oraşului şi a proceselor <strong>de</strong> urbanizare, în general.<br />
Primele lucrări <strong>de</strong> geografie urbană apar la sfârşitul sec.XIX, fiind efectuate <strong>de</strong> istorici<br />
şi <strong>de</strong> statisticieni. Primul dintre geografi care a efectuat o <strong>de</strong>scriere sistematică <strong>de</strong><br />
geografie urbană a fost Elisee Reclus, într-un studiu asupra oraşelor mari din Franţa.<br />
În general, este unanim recunoscută apariţia geografiei urbane odată cu lucrarea lui<br />
Raoul Blanchard întreprinsă asupra oraşului Grenoble, la începutul sec.XX. Primul<br />
manual <strong>de</strong> geografie urbană este scris, însă, mult mai târziu şi aparţine unui urbanist<br />
francez, Pierre Lavedan.<br />
În evoluţia gândirii din domeniul geografiei urbane pot fi individualizate câteva etape<br />
distincte, care au avut o contribuţie importantă la consolidarea teoretică şi<br />
metodologică a acestui domeniu. Cu evi<strong>de</strong>nte continuităţi şi interferenţe această<br />
divizare temporală a evoluţiei gândirii se bazează pe dominanţa unor concepţii şi<br />
2
metodologii <strong>de</strong> cercetare şi nu pe dispariţia celor anterioare, care ar fi fost înlocuite<br />
<strong>de</strong> următoarele. Ca urmare se disting următoarele principale etape:<br />
Etapa <strong>de</strong>scriptivistă şi explicativă, ce a dominat cercetările efectuate asupra<br />
oraşului în sec.XIX şi la începutul sec.XX. Aici pot fi introduse în principal şcolile<br />
germană, franceză şi Şcoala <strong>de</strong> la Berkeley. Principalii autori se rezumau la a explica<br />
şi a interpreta unele dintre formele îmbrăcate <strong>de</strong> <strong>de</strong>zvoltarea oraşelor, diferenţierile<br />
regionale şi relaţiile cu teritoriul. În aceste abordări sistematice timpurii un loc<br />
important l-au <strong>de</strong>ţinut analizele concentrate pe sit, situaţie şi morfologie urbană.<br />
Studiile <strong>de</strong> la începutul sec.XX au privit în principal caracteristicile fizice (sit şi<br />
situaţie), ca factor <strong>de</strong>terminant în localizarea şi <strong>de</strong>zvoltarea aşezărilor umane. Acest<br />
punct <strong>de</strong> ve<strong>de</strong>re a fost implicat în multe abordări istorice atât în studii asupra<br />
aşezărilor rurale, cât şi asupra oraşelor care au crescut ca mărime şi complexitate.<br />
Factorii <strong>de</strong> localizare iniţială au tins să fie ascunse <strong>de</strong> scara urbanizării subsecvente<br />
sau şi-au pierdut din importanţă întrucât arealele urbane s-au schimbat ca formă şi<br />
funcţie. Morfologia urbană a fost o direcţie importantă a geografiei urbane pentru acel<br />
timp. Aceasta s-a <strong>de</strong>zvoltat puternic în<strong>de</strong>osebi în universităţile germane la începutul<br />
sec.XX, fiind iniţial o abordare <strong>de</strong>scriptivă pentru a înţelege <strong>de</strong>zvoltarea urbană prin<br />
examinarea fazelor <strong>de</strong> creştere a ariilor urbane.<br />
Etapa gândirii în spiritul economiei spaţiale, fundamentată în prima jumătate a<br />
sec.XX şi în special în perioada dintre cele două războaie mondiale. Condiţiile care<br />
au favorizat translaţia gândirii din domeniul geografiei urbane spre cel al economiei<br />
spaţiale şi invers au fost reprezentate <strong>de</strong> patru elemente importante şi anume:<br />
<strong>de</strong>zvoltarea şi efectele benefice pe care le-a avut asupra economiei liberalismul vesteuropean;<br />
rezultatele formidabile obţinute în timpul lui Roosvelt, prin amenajarea<br />
primei unităţi regionale, Tennessee Valley Authority (1933), rezultatele obţinute <strong>de</strong><br />
fosta URSS în domeniul <strong>de</strong>zvoltării planificate şi importanţa pe care o acorda Hitler<br />
infrastructurii, ca factor <strong>de</strong> <strong>de</strong>zvoltare economică. În acest ultim caz, trebuie subliniat<br />
faptul că Walter Christaller, fost consilier al lui Hitler în domeniul <strong>de</strong>zvoltării teritoriale,<br />
aplicând mo<strong>de</strong>lele sale în Bavaria şi în Polonia, a fundamentat teoria locurilor<br />
centrale, rămasă celebră în literatura <strong>de</strong>dicată oraşului. Alături <strong>de</strong> această teorie,<br />
apar altele la fel <strong>de</strong> interesante pentru geografia urbană, precum teoria atracţiei<br />
urbane sau teoria bazei economice urbane.<br />
Etapa gândirii cantitative (1950-1970) este cunoscută ca etapa "Noii geografii".<br />
Contextul ştiinţific se modifică radical, încercându-se transpunerea în domeniul social<br />
sau al <strong>de</strong>zvoltării teritoriale a unor rezultate obţinute <strong>de</strong> ingineri, înalt specializaţi, în<br />
perioada războiului, în domenii tehnice <strong>de</strong> vârf.<br />
Ştiinţa postbelică are suficiente exemple, în<strong>de</strong>osebi americane, în care progrese<br />
semnificative au fost aduse <strong>de</strong> specialiştii în tehnică militară în domenii economice,<br />
<strong>de</strong>zvoltării urbane şi regionale. Un exemplu conclu<strong>de</strong>nt îl constituie specialistul în<br />
hidraulică J.W.Forrester, care a scris printre nenumărate lucrări economice, lucrări<br />
asupra viitorului etc. şi o lucrare monumentală asupra fenomenului urban. Progresul<br />
cunoaşterii sistemelor oscilante face să se înţeleagă importanţa buclelor <strong>de</strong><br />
retroacţiune (feed-backs), care asigură reglarea evoluţiei sistemelor, în general. Era<br />
absolut firesc ca astfel <strong>de</strong> i<strong>de</strong>i să încerce a fi aplicate şi în domeniile economice,<br />
sociale, urbane.<br />
3
La acestea mai trebuie adăugată contribuţia <strong>de</strong>osebită a lui Ludwig von Bertalanffy<br />
la <strong>de</strong>zvoltarea ştiinţelor prin fundamentarea teoriei sistemelor. Aceasta îi va fascina<br />
pe geografi, care timp <strong>de</strong> câteva <strong>de</strong>cenii vor construi metodologii mai mult sau mai<br />
puţin viabile pe baza acestei teorii.<br />
În această perioadă se re<strong>de</strong>scoperă mo<strong>de</strong>lele clasice <strong>de</strong> localizare a activităţilor<br />
economice, respectiv al lui von Thünen, pentru localizarea activităţilor agricole, al lui<br />
Weber pentru localizarea activităţilor industriale, ale lui Christaller şi apoi Losch<br />
pentru localizarea activităţilor terţiare.<br />
Re<strong>de</strong>scoperirea economiei spaţiale orientează cercetările <strong>de</strong> geografie urbană<br />
în două direcţii bine individualizate:<br />
- aprofundarea mo<strong>de</strong>lelor teoretice elaborate <strong>de</strong> economişti şi adaptarea lor la<br />
specificul cercetării geografice. Această cale este urmată în special <strong>de</strong><br />
geografii francezi, care continuă <strong>de</strong>mersurile tradiţionale, cu adânci rădăcini în<br />
şcoala vidaliană, adăugându-le o mai bună structurare (George Chabot,<br />
J.Beaujeu-Garnier, Pierre George ş.a.);<br />
- experimentarea sistematică a mo<strong>de</strong>lelor elaborate în ve<strong>de</strong>rea generalizării lor<br />
şi a unei implicări directe în fundamentarea unor <strong>de</strong>cizii <strong>de</strong> ordin practic. In<br />
această direcţie se regăşeşte, în primul rând, şcoala americană <strong>de</strong> geografie<br />
urbană, respectiv Şcoala <strong>de</strong> la Seattle, având ca exponent pe B.J.L. Berry. În<br />
jurul său s-a <strong>de</strong>zvoltat o a<strong>de</strong>vărată pleiadă <strong>de</strong> geografi care vor <strong>de</strong>veni<br />
exponenţi <strong>de</strong> bază ai geografiei urbane contemporane: Richard Morril, Michael<br />
Dacey, William Garrison. Într-un interval <strong>de</strong> timp foarte scurt, geografii<br />
americani învaţă să utilizeze cele mai noi tehnici <strong>de</strong> abordare cantitativă a<br />
fenomenului urban, precum analizele factoriale, teoria subansamblurilor fluu,<br />
teoria grafelor şi altele, prin care încearcă validarea mo<strong>de</strong>lelor clasice. La<br />
începutul anilor '60, centrul <strong>de</strong> greutate al cercetărilor în geografia urbană se<br />
<strong>de</strong>plasează spre Middle West (Ohio, Michigan, Iowa, Chicago), acolo un<strong>de</strong><br />
absolvenţii <strong>de</strong> la Seattle, <strong>de</strong>venind titulari în centrele universitare respective,<br />
crează a<strong>de</strong>vărate şcoli.<br />
Congresul <strong>de</strong> geografie <strong>de</strong> la Stockholm (1960) favorizează apropierea dintre<br />
geografii englezi, nordici şi americani, care continuă calea <strong>de</strong>schisă <strong>de</strong> Scoala <strong>de</strong> la<br />
Seattle. Apar în forţă două personalităţi ale geografiei mondiale, reprezentate <strong>de</strong><br />
Peter Haggett şi <strong>de</strong> Torsten Hagerstrand, ultimul fiind cunoscut ca fondator al Şcolii<br />
<strong>de</strong> geografie <strong>de</strong> la Lund. In concluzie, putem remarca faptul că bilanţul Noii Geografii<br />
Urbane este absolut pozitiv, rezultând nenumărate concepte şi meto<strong>de</strong> <strong>de</strong> cercetare,<br />
cu rol <strong>de</strong>terminant în evoluţia viitoare a acestei discipline geografice.<br />
Etapa gândirii radicale şi umaniste (1970-1990) are la bază dispariţia accentului<br />
pus pe expansiunea economică şi apariţia altor priorităţi în cercetările <strong>de</strong> geografie<br />
urbană. Una dintre acestea a fost cea reieşită din curentul dominant al anilor<br />
respectivi, referitor la critica societăţii <strong>de</strong> consum. Cunoscut sub <strong>de</strong>numirea <strong>de</strong> curent<br />
radical, acesta se referă mai ales la studiile întreprinse asupra oraşelor, relevând<br />
inegalităţile din cadrul lor, procesele <strong>de</strong> segregare etnică şi socială. Pentru<br />
reprezentanţii acestui curent raportul centru-periferie la nivel urban reflectă<br />
<strong>de</strong>zvoltarea inegală a oraşului.<br />
4
Influenţa neo-marxistă asupra ştiinţelor sociale, în general, datează din ultima parte a<br />
anilor 1960. În acel timp a fost o chemare generală pentru geografie <strong>de</strong> a <strong>de</strong>veni mai<br />
relevantă, <strong>de</strong> a ajuta abordarea şi rezolvarea problemelor sociale presante. Aceasta<br />
a fost promptă la reacţiile militante, la aspecte precum războiul din Vietnam, mişcările<br />
stu<strong>de</strong>nţeşti din Franţa lui De Gaulle, sărăcia urbană, inegalitatea rasială şi creşterea<br />
nivelurilor datoriilor ţărilor în curs <strong>de</strong> <strong>de</strong>zvoltare. S-a simţit că geografia cantitativă,<br />
pozitivistă nu poate aborda aceste probleme. Geografia cantitativă a fost acuzată <strong>de</strong><br />
ignorarea consecinţelor inerente ale sistemului capitalist, şi în<strong>de</strong>osebi a producţiei<br />
<strong>de</strong> inegalitate.<br />
Geografii neo-marxişti urbani nu au format un corp comun clar, coerent, în ciuda<br />
<strong>de</strong>rivării din aceeaşi poziţie i<strong>de</strong>ologică, ci au continuat să-şi exprime individual i<strong>de</strong>ile.<br />
Geografia urbană neo-marxistă s-a bazat pe dispute între diferiţi autori, dar şi pe<br />
lucrări <strong>de</strong> autor care au abandonat poziţiile anterioare. Două figuri <strong>de</strong> geografi celebri<br />
au influenţat geografia urbană neo-marxistă: Manuel Castells şi David Harvey.<br />
Curentul umanist apare ca o reacţie la preocupările exclusiv cantitative promovate<br />
<strong>de</strong> "Noua <strong>Geografie</strong>" şi diminuarea atenţiei acordate omului, modului în care acesta<br />
percepe spaţiul în care trăieşte şi îşi <strong>de</strong>sfăşoară activitatea. Reprezentanţii săi critică<br />
geografia nomotetică (care prin meto<strong>de</strong> <strong>de</strong>ductive ajungea la stabilirea <strong>de</strong> legităţi),<br />
arătând rolul important al comportamentelor umane, care sunt <strong>de</strong>terminate nu <strong>de</strong><br />
principii elementare, ci <strong>de</strong> motivaţii individuale complexe. Ei propun să se plece <strong>de</strong> la<br />
indivizi şi <strong>de</strong> la opţiunile acestora pentru a organiza spaţiul şi a-i înţelege mai bine<br />
legităţile . Aceasta este nuanţa comportamentalistă a curentului umanist <strong>de</strong> gândire<br />
în geografia urbană.<br />
Etapa gândirii post-mo<strong>de</strong>rniste în geografia urbană. Noţiunea <strong>de</strong> post-mo<strong>de</strong>rnism<br />
apare la începutul sec.XX, dar abia în anii '60 este reutilizat termenul, <strong>de</strong>semnând un<br />
nou stil <strong>de</strong> arhitectură faţă <strong>de</strong> arhitectura internaţională a anilor 1930. I<strong>de</strong>ea <strong>de</strong> fond a<br />
fost aceea că s-a ajuns la un mod <strong>de</strong> reprezentare, care nu mai poate evolua sub<br />
nici-o formă, fiind un stil arhitectural final. Aceste discuţii care s-au <strong>de</strong>sfăşurat în<br />
arhitectură au avut la bază schimbări profun<strong>de</strong> din domeniul economico-social şi<br />
cultural: creşte mobilitatea şi comunicarea, vechile tensiuni dintre clasele sociale se<br />
transformă în luptă pentru prestigiu şi acces la cultură. Acestea fac ca rolul spaţiului<br />
să crească foarte mult, iar geograful să aibă o excelentă oportunitate pentru<br />
manifestare. In tot acest timp geografia radicală sprijină prelungirea geografiei<br />
cantitative, după care cunoaşte un <strong>de</strong>clin tot mai accentuat, până la sfârşitul<br />
<strong>de</strong>ceniului IX.<br />
Teoria urbană actuală pare a se afla într-un stadiu <strong>de</strong> incertitudine, datorită faptului<br />
că nici-o perspectivă filosofică nu este dominantă. Într-a<strong>de</strong>văr una din puţinele poziţii<br />
ale geografilor urbanişti este pru<strong>de</strong>nţa lor în privinţa totalizării teoriilor urbane. O<br />
consecinţă negativă a acestei neangajări a fost tendinţa geografilor urbanişti <strong>de</strong> a se<br />
angrena în <strong>de</strong>zbateri teoretice <strong>de</strong>schise. În aceste condiţii lipsa unui curent filosofic<br />
<strong>de</strong> bază a <strong>de</strong>terminat geografia urbană să treacă la aplicarea unei abordări eclectice<br />
a perspectivelor. "Citirea" oraşului este o perspectivă <strong>de</strong>rivată mai mult din teoria<br />
literară, din studiile <strong>de</strong> film, studiile culturale şi <strong>de</strong> psihanaliză, <strong>de</strong>cât una reieşită<br />
dintr-o analiză mo<strong>de</strong>rnă, bazată pe simulări şi prelucrări <strong>de</strong> informaţii complexe.<br />
5
Acest spirit <strong>de</strong> analiză eclectic în cazul lipsei unei mari teorii este rezultatul unei<br />
intuiţii că teoriile urbane sunt capabile să furnizeze mai mult <strong>de</strong>cât aprecieri parţiale<br />
asupra oraşului. Între timp noi forţe afectează din plin <strong>de</strong>zvoltarea oraşelor, printre<br />
acestea numărându-se noile forţe economice, noile tehnologii, noile forme <strong>de</strong><br />
guvernare şi noile restricţii ecologice. Dispariţia unor curente filosofice dominante a<br />
generat <strong>de</strong>zbateri <strong>de</strong>schise asupra fenomenului urban, ceea ce a <strong>de</strong>terminat o<br />
importantă <strong>de</strong>zvoltare intelectuală a geografiei urbane. Dacă pe parcursul a circa trei<br />
<strong>de</strong>cenii din secolul XX o mare parte din preocupările <strong>de</strong> geografie urbană s-au<br />
concentrat pe oraşul industrial, la sfârşitul acestui secol şi în perioada <strong>de</strong> trecere în<br />
secolul următor, teoriile urbane se focalizează asupra oraşului electronic şi a oraşului<br />
durabil. În ciuda acestei schimbări <strong>de</strong> fond există totuşi o continuitate indiscutabilă a<br />
problemelor presante ale oraşelor lumii, probleme care reies în primul rând din<br />
concentrarea <strong>de</strong> populaţie.<br />
În acest cadru general, comisia <strong>de</strong> specialitate a Uniunii Internaţionale <strong>de</strong> <strong>Geografie</strong>,<br />
respectiv "Comisia <strong>de</strong> Dezvoltare Urbană şi Viaţă Urbană" promovează cercetări <strong>de</strong><br />
vârf pluriorientate, acoperind cele mai diverse domenii ale oraşului contemporan.<br />
Această comisie, continuatoarea tradiţiilor <strong>de</strong> cercetare în domeniul geografiei<br />
urbane la nivel mondial, a beneficiat <strong>de</strong> o moştenire metodologică şi aplicativă<br />
<strong>de</strong>osebite, realizate în cadrul comisiilor anterioare, care i-au avut ca mentori pe unii<br />
dintre cei mai importanţi geografi ai domeniuluiÎ K. Dziewonski, J.Beaujeu-Garnier,<br />
L.S. Bourne sau Denise Pumain.<br />
În ciuda lipsei unui curent filosofic dominant, preocupările geografilor urbanişti actuali<br />
se orientează spre câteva probleme <strong>de</strong> mare actualitate. Printre acestea se<br />
<strong>de</strong>taşează reconsi<strong>de</strong>rarea noţiunii <strong>de</strong> sistem urban şi <strong>de</strong>scifrarea mecanismelor care<br />
asigură dinamica acestora.<br />
Una dintre priorităţi o constituie <strong>de</strong>scrierea şi mo<strong>de</strong>larea sistemelor urbane, în care<br />
trebuie incluse procesele <strong>de</strong> creare şi inovare, ca forme <strong>de</strong> adaptare ale sistemelor<br />
urbane la schimbările intervenite în viaţa economcă şi socială a concentrărilor<br />
urbane. O întrebare esenţială, astăzi, o constituie modul în care oraşul şi sistemul<br />
urban va răspun<strong>de</strong> la creşterea internaţionalizării economiilor şi societăţilor, a<br />
schimbărilor politice şi tehnologice. Va reacţiona oraşul prin schimbări drastice ale<br />
organizării spaţiale? Va evolua spre structuri concentrate sau <strong>de</strong>scentralizate la<br />
diferite scări <strong>de</strong> observaţie? Se îndreaptă oraşul spre mo<strong>de</strong>le <strong>de</strong> omogenizare sau<br />
heterogenitate social-culturală? În căutarea variantelor <strong>de</strong> <strong>de</strong>zvoltare viitoare,<br />
dinamica sistemelor urbane constituie un atractor important al comunităţii geografilor<br />
urbanişti. În acest sens, foarte multe studii se orientează pe <strong>de</strong>scifrarea proceselor<br />
<strong>de</strong> evoluţie a sistemelor urbane în corelaţie cu politicile <strong>de</strong> <strong>de</strong>zvoltare regională, pe<br />
analiza reţelelor globale şi pe fragmentarea sistemelor urbane.<br />
Un alt set <strong>de</strong> probleme este reprezentat <strong>de</strong> schimbările structurale, care se petrec la<br />
nivelul activităţilor urbane. Este vorba <strong>de</strong> elemente ce <strong>de</strong>finesc procesele <strong>de</strong><br />
restructurare economică urbană, <strong>de</strong> sectorul informal, tot mai important la nivelul<br />
metropolelor din ţările în curs <strong>de</strong> <strong>de</strong>zvoltare, <strong>de</strong> imaginea şi marketing-ul urban.<br />
O atenţie sporită se acordă oraşului ca entitate teritorială şi socială, nenumărate<br />
lucrări fiind axate pe creşterea polarizării sociale, care este tot mai evi<strong>de</strong>ntă în<br />
structura internă a oraşelor. Efectele sărăciei, marginalizarea unor grupuri sociale şi<br />
6
etnice sunt tot mai clar exprimate în structurile urbane spaţiale. Astăzi aplicarea postmo<strong>de</strong>rnismului<br />
în geografia urbană rămâne încă problematică fiind necesară<br />
adoptarea relativismului în ştiinţă. Post-mo<strong>de</strong>rnismul ar trebui să fie punctul final întro<br />
evoluţie <strong>de</strong> milenii a artei şi ştiinţelor. Este oare a<strong>de</strong>vărat? S-a ajuns în ştiinţă la<br />
acest nivel peste care nu mai este posibil a se trece? Categoric nu, <strong>de</strong> aceea, etapa<br />
post-mo<strong>de</strong>rnistă în evoluţia gândirii din domeniul geografiei urbane trebuie privită ca<br />
una temporară, impropriu <strong>de</strong>numită, întrucât progresele <strong>de</strong>ja înregistrate până în<br />
prezent, <strong>de</strong>monstrează că schimbările viitoare vor fi <strong>de</strong>-a dreptul uluitoare.<br />
Evoluţia urbană contemporană duce la o creştere a puterii <strong>de</strong> control urban asupra<br />
activităţilor umane şi în acelaşi timp o creştere a vulnerabilităţii oraşelor şi sistemelor<br />
urbane. Evi<strong>de</strong>nt că această vulnerabilitate trebuie tratată prin prisma <strong>de</strong>zvoltării<br />
durabile a oraşului, în general.<br />
1.3. ŞCOALA ROMÂNEASCĂ DE GEOGRAFIE URBANĂ<br />
Începuturile Şcolii româneşti <strong>de</strong> geografie urbană se regăsesc la începutul secolului<br />
XX, atunci când apare şi prima lucrare <strong>de</strong>dicată în exclusivitate analizei oraşului<br />
(Mihăilescu V., Bucureştii, din punct <strong>de</strong> ve<strong>de</strong>re etnografic, 1915)..<br />
Tinând cont <strong>de</strong> prepon<strong>de</strong>renţa studiilor <strong>de</strong>-alungul secolului XX, <strong>de</strong> aportul individual<br />
al geografilor prin elaborarea tezelor <strong>de</strong> doctorat, <strong>de</strong> studiile colective efectuate, care<br />
s-au <strong>de</strong>taşat prin noi puncte <strong>de</strong> ve<strong>de</strong>re, se disting câteva seturi <strong>de</strong> preocupări<br />
importante.<br />
A. Tipologia aşezărilor urbane constituie una dintre preocupările predilecte ale<br />
geografilor români, fie că a fost vorba <strong>de</strong> utilizarea unui singur criteriu, fie a mai<br />
multor criterii, prin meto<strong>de</strong> simple sau ceva mai sofisticate. Printre criteriile <strong>de</strong><br />
clasificare s-au remarcat cele care ţineau cont exclusiv <strong>de</strong> volumul populaţiei, <strong>de</strong><br />
structura populaţiei active sau <strong>de</strong> mai multe criterii acoperind o paletă întreagă <strong>de</strong><br />
aspecte referitoare la oraşe. Dintre toate acestea subliniem clasificarea obţinută prin<br />
utilizarea nomogramei triunghiulare, folosind ca indicator <strong>de</strong> bază structura populaţiei<br />
active pe cele trei sectoare <strong>de</strong> activitate (Şandru I., Cucu V., Poghirc P.,<br />
Contributions geographiques a la classification <strong>de</strong>s villes <strong>de</strong> la Republique Populaire<br />
Roumaine, Analele ştiinţifice ale Universităţii “Al.I.Cuza”, Iaşi, VII, 2, 1961). Efectuată<br />
la două recensăminte succesive aceasta poate arăta şi sensul schimbărilor majore<br />
care se petrec într-o reţea urbană. De altfel, această lucrare este citată în cea <strong>de</strong>-a<br />
doua ediţie a primului tratat <strong>de</strong> geografie urbană, elaborat <strong>de</strong> reputaţii geografi<br />
francezi J.Beaujeu-Garnier şi G. Chabot (Beaujeu-Garnier J., Chabot G., Traite <strong>de</strong><br />
geographie urbaine, Armand Collin, Paris, 1963).<br />
B. Individualizarea şi analiza zonelor periurbane (preorăşeneşti) a reprezentat o<br />
preocupare la modă în perioada anilor '60-'70, materializată în elaborarea mai multor<br />
teze <strong>de</strong> doctorat, axate pe această problematică. De altfel, se reiau preocupările mai<br />
vechi în acest domeniu din perioada interbelică. În acest sens amintim studiul<br />
întreprins <strong>de</strong> V. Mihăilescu încă din anul 1922 asupra oraşului Călăraşi, un<strong>de</strong><br />
individualiza trei tipuri <strong>de</strong> arii mai mult sau mai puţin concentrice. O i<strong>de</strong>e interesantă<br />
în sensul relevării rolului teritorial al oraşului este exprimată anterior <strong>de</strong> Simion<br />
Mehedinţi, care consi<strong>de</strong>ră că oraşul “atârnă <strong>de</strong> relaţii fizice şi economice cu mult mai<br />
7
întinse şi fără legătură cu orăşenii respectivi” (Mehedinţi S., Terra. Introducere în<br />
geografie ca ştiinţă, Edit. Enciclopedică, vol.II, 1994, pag.311).<br />
Cele mai multe dintre preocupări se axează pe individualizarea zonelor periurbane şi<br />
caracterizarea acestora, ca elemente indispensabile existenţei marilor oraşe, iar<br />
altele mai reduse numeric se referă în exclusivitate la zonele periurbane propriu-zise.<br />
Din prima categorie fac parte tezele <strong>de</strong> doctorat întreprinse asupra oraşelor Ploieşti<br />
(Gh.Dragu), Sibiu (N.Caloianu), Braşov (Ludmila Panaite), Galaţi-Brăila (D. Oancea),<br />
Târgovişte (B. Negoescu) ş.a.m.d., iar din cea <strong>de</strong>-a doua categorie teza întreprinsă<br />
asupra zonei periurbane a Bucureştilor (I.Iordan). Ceva mai târziu, preocupările<br />
asupra acestui gen <strong>de</strong> studii s-au reactualizat prin noi teze <strong>de</strong> doctorat sau prin<br />
lucrări <strong>de</strong> anvergură cum a fost studiul elaborat asupra municipiului Iaşi (Barbu N.,<br />
Ungureanu Al. (editori), Geografia municipiului Iaşi, Universitatea Al.I.Cuza Iaşi,<br />
1987).<br />
C. Studiul reţelelor şi sistemelor urbane apare ca o direcţie relativ nouă, sub<br />
formele sistematice <strong>de</strong> abordare, valorificând o parte din tradiţiile şcolii româneşti în<br />
domeniu, dar şi experienţa câştigată pe plan mondial. Printre lucrările româneşti cu<br />
impact asupra analizei <strong>de</strong> început asupra reţelelor urbane se numără lucrarea<br />
profesorului V. Cucu axată pe studiul oraşelor României (Cucu V., Oraşele<br />
României, Edit. Ştiinţifică, Bucureşti, 1970). Ulterior, se accentuează preocupările în<br />
studierea sistemelor urbane, al nivelelor <strong>de</strong> organizare a acestora. Ca şi pe plan<br />
mondial, un rol important în cristalizarea metodologică şi în analiza sistemelor urbane<br />
l-a avut înfiinţarea Comisiei <strong>de</strong> sisteme naţionale <strong>de</strong> aşezări în cadrul UIG, după<br />
Congresul <strong>de</strong> la Moscova (1976).<br />
Primele rezultate ale acestei noi direcţii <strong>de</strong> cercetare sunt remarcabil aplicate la<br />
realităţile reţelei urbane a Moldovei, printr-un studiu întreprins <strong>de</strong> Al. Ungureanu<br />
(Ungureanu Al., Oraşele din Moldova. Studiu <strong>de</strong> geografie economică, Edit.<br />
Aca<strong>de</strong>miei, Bucureşti, 1980), studiu care conţine, practic, o întreagă metodologie <strong>de</strong><br />
cercetare în domeniu. Ulterior se amplifică preocupările fie asupra întregului sistem<br />
urban naţional (Ianoş I., Oraşele şi organizarea spaţiului geografic. Studiu <strong>de</strong><br />
geografie economică asupra teritoriului României, Edit. Aca<strong>de</strong>miei, Bucureşti, 1987),<br />
fie asupra unor sisteme urbane regionale.<br />
In studiul sistemelor urbane au fost plasate două elemente <strong>de</strong> bază: ierarhizarea şi<br />
centralitatea. Ierarhizările sunt tot mai frecvent <strong>de</strong> tipul celor multicriteriale, fiind<br />
obţinute prin analize statistico-matematice. Categoriile individualizate sunt utilizate<br />
ulterior în cercetări mult mai profun<strong>de</strong>, care permit măsurarea intensităţii şi<br />
<strong>de</strong>terminarea sensului relaţiilor <strong>de</strong> tip urban-urban şi rural-urban. Acestea vor<br />
conduce, în final, la <strong>de</strong>limitarea teritorială a sistemelor urbane locale şi regionale,<br />
precum şi la sublinierea particularităţilor acestora.<br />
Studiul relaţiilor dintre localităţile urbane şi rurale, dintre fiecare oraş şi mediul său,<br />
constituie un subiect predilect al cercetărilor <strong>de</strong> după anul 1980. Prin studii<br />
individuale sunt subliniate capacitatea diferenţiată a fiecărei aşezări <strong>de</strong> a structura<br />
spaţiul, iar prin studii <strong>de</strong> sinteză efectul cumulativ al acţiunii, în reţele funcţionale<br />
suprapuse, asupra spaţiului geografic.<br />
8
D. Analiza structurilor interne ale oraşelor, cu <strong>de</strong>osebire asupra dispunerii<br />
principalelor zone funcţionale şi a disfuncţionalităţilor intraurbane a reprezentat o<br />
direcţie <strong>de</strong> cercetare care s-a impus cu pregnanţă în geografia urbană românească.<br />
Aproape toate studiile întreprinse asupra spaţiilor intraurbane au ca obiectiv central<br />
stabilirea structurilor majore ale oraşelor, relevându-se schimbările intervenite în<br />
creşterea gradului <strong>de</strong> complexitate. S-a încercat chiar mo<strong>de</strong>larea acestor structuri,<br />
generalizând distribuţia spaţială a lor şi obţinându-se mo<strong>de</strong>le <strong>de</strong> organizare a<br />
spaţiului urban. Alte studii au relevat rupturile funcţionale intra-urbane, <strong>de</strong>terminate<br />
<strong>de</strong> procesele <strong>de</strong> industrializare şi sistematizare dominante în perioada anterioară<br />
anului 1990.<br />
E. Dinamica oraşelor şi a sistemului urban s-a <strong>de</strong>zvoltat ca direcţie <strong>de</strong> cercetare<br />
având la bază teoria sistemică, prin care oraşul este introdus în ecuaţia analizelor<br />
geografice tot mai mult ca un sistem termodinalic şi informaţional optimal <strong>de</strong>schis, cu<br />
structuri disipative şi cu o mare capacitate <strong>de</strong> auto-organizare. Progresele realizate<br />
în sinergetică şi în alte ştiinţe permit trecerea la analogii, care să releve dinamica<br />
individuală a oricărui spaţiu geografic, <strong>de</strong>ci inclusiv a oraşului. Raportul dintre<br />
potenţialul <strong>de</strong> <strong>de</strong>zvoltare şi capacitatea <strong>de</strong> consum a unui oraş <strong>de</strong> a valorifica acest<br />
potenţial, proiectat pe coordonata temporală, facilitează <strong>de</strong>pistarea tendinţelor <strong>de</strong><br />
evoluţie viitoare şi elaborarea unor programe specifice pentru organizarea a<strong>de</strong>cvată<br />
a spaţiului urban. Prin generalizarea comportamentului individual al unui oraş într-un<br />
sistem urban la diferite momente s-au obţinut mo<strong>de</strong>le <strong>de</strong> evoluţie urbană, apreciate<br />
la nivelul comisiei <strong>de</strong> specialitate a UIG.<br />
Noile condiţii <strong>de</strong> tranziţie a oraşului românesc şi a sistemului urban românesc în<br />
ansamblul său îşi pun amprenta asupra evoluţiei acestora. De la o fază<br />
supercentralizată <strong>de</strong> <strong>de</strong>zvoltare urbană se trece la una relativ haotică, în care<br />
procesele <strong>de</strong> structurare sunt foarte confuze, iar lipsa unor instrumente a<strong>de</strong>cvate <strong>de</strong><br />
control a <strong>de</strong>zvoltării urbane prin intervenţia societătii civile, a comunităţilor implicate<br />
şi a specialiştilor accentuează starea <strong>de</strong> <strong>de</strong>zordine la nivelul sistemelor urbane<br />
regionale a oraşelor înseşi. Cercetările întreprinse au relevat raporturile dintre<br />
diferitele tipuri <strong>de</strong> ierarhii, distorsiunile la nivel regional şi naţional, presiunile care se<br />
exercită asupra funcţionalităţii şi structurii sistemului urban naţional.<br />
E. Vulnerabilitatea oraşelor la factorii <strong>de</strong> risc se <strong>de</strong>zvoltă ca direcţie <strong>de</strong> cercetare,<br />
paralel cu i<strong>de</strong>ea <strong>de</strong>zvoltării durabile a urbanului, în general. Parte integrantă a unor<br />
sisteme teritoriale, cu o dominantă antientropică evi<strong>de</strong>ntă, impusă <strong>de</strong> încărcătura<br />
umană tot mai mare şi <strong>de</strong> necesitatea asigurării calităţii vieţii acesteia, oraşele sunt<br />
supuse riscului producerii <strong>de</strong> evenimente cu caracter catastrofal. Diversificarea<br />
riscurilor şi, mai ales, a celor necunoscute implică <strong>de</strong>păşirea fazei constatative şi<br />
trecerea la o abordare ştiinţifică, inclusiv la o evaluare a probabilităţii producerii<br />
acestora. Geografia urbană românească a realizat studii secvenţiale asupra calităţii<br />
mediului în oraşe, iar, uneori, şi asupra calităţii vieţii, în general. După o încercare <strong>de</strong><br />
fundamentare teoretico-metodologică a aspectelor legate <strong>de</strong> riscurile în oraşe,<br />
preocupările se accentuează, fiind <strong>de</strong>ja în curs <strong>de</strong> elaborare unele teze <strong>de</strong> doctorat<br />
având astfel <strong>de</strong> subiecte, axate pe studii <strong>de</strong> caz.<br />
1.4. DEFINIŢIA ŞI CRITERIILE DE INDIVIDUALIZARE A ORAŞULUI<br />
9
O întrebare firească pe care şi-o pune orice locuitor al unui spaţiu este legată <strong>de</strong><br />
<strong>de</strong>finirea oraşului. Populaţia recunoaşte uşor caracterele unui oraş, dar este dificil<br />
în a-l <strong>de</strong>fini în termeni precişi şi comparabili la nivel naţional, continental sau<br />
planetar. În ciuda recunoaşterii sale intuitive <strong>de</strong> către majoritatea locuitorilor acestei<br />
planete, oraşul rămâne unul dintre conceptele cele mai grele <strong>de</strong> <strong>de</strong>finit. Drept<br />
dovadă, există nenumărate tratate, manuale şi cursuri <strong>de</strong> geografie urbană, care<br />
evită în a se pronunţa tranşant asupra <strong>de</strong>finiţiei oraşului şi în care autorii trec direct la<br />
analiza procesului <strong>de</strong> urbanizare.<br />
Această ezitare evi<strong>de</strong>ntă apare, pe <strong>de</strong> o parte, datorită dinamicii extraordinare a<br />
oraşului <strong>de</strong> la o etapă la alta (cel <strong>de</strong> acum 100 <strong>de</strong> ani se <strong>de</strong>osebeşte mult <strong>de</strong> cel <strong>de</strong><br />
astăzi!), iar pe <strong>de</strong> altă parte, datorită <strong>de</strong>osebirilor existente <strong>de</strong> la o ţară la alta, <strong>de</strong> la<br />
un continent la altul. Majoritatea literaturii existente subliniază absenţa criteriilor<br />
universale susceptibile <strong>de</strong> a <strong>de</strong>fini oraşul, <strong>de</strong> a ve<strong>de</strong>a în acesta un loc <strong>de</strong> interacţiuni<br />
foarte diverse care-l fac să se nască şi să se <strong>de</strong>zvolte.<br />
Oraşul <strong>de</strong>semnează un spaţiu urban <strong>de</strong> extensiune limitată în raport cu spaţiul rural,<br />
care îl înconjoară, <strong>de</strong>taşându-se prin caracteristicile morfologice şi <strong>de</strong>mografice, prin<br />
funcţiile şi rolul său economic, social şi cultural. Prin morfologie se <strong>de</strong>osebeşte faţă<br />
<strong>de</strong> sat datorită modului <strong>de</strong> distribuţie a cartierelor, relativ heterogene, prin habitatul<br />
<strong>de</strong>ns şi extins pe verticală (prin străzi şi nu drumuri, ca în cazul satului), prin clădiri<br />
monumentale inserate într-un peisaj <strong>de</strong>osebit <strong>de</strong> cel rural, prin existenţa unui spaţiu<br />
<strong>de</strong> tranziţie spre periferie<br />
Extin<strong>de</strong>rea zonelor urbanizate, a suburbanizării şI a periurbanizării a modificat<br />
limitele dintre oraş şi sat. Din punct <strong>de</strong> ve<strong>de</strong>re <strong>de</strong>mografic se distinge printr-un<br />
anumit volum <strong>de</strong> populaţie, prin <strong>de</strong>nsităţi ale populaţiei superioare satului, printr-o<br />
participare slabă a populaţiei la muncă în sectorul primar. Prin tradiţie, oraşul<br />
prestează servicii şi funcţii specifice pentru o arie vastă din jurul său, în care îşi<br />
manifestă rolul coordonator al vieţii economico-sociale şi culturale.<br />
Spre <strong>de</strong>osebire <strong>de</strong> sat, oraşul apare ca o comunitate cu probleme specifice, uneori<br />
foarte complicate, care ţin <strong>de</strong> segregare socială şi etnică, <strong>de</strong> circulaţie, <strong>de</strong> poluare,<br />
<strong>de</strong> nivelul şi gradul <strong>de</strong> echipare edilitară, <strong>de</strong> modul în care este conectat atât cu<br />
oraşele <strong>de</strong> rang superior, cât şi cu aşezările rurale aflate sub influenţa sa. Astfel <strong>de</strong><br />
probleme sunt extrem <strong>de</strong> rar întâlnite în cazul satelor şi numai ca aspecte individuale.<br />
Definirea în termeni precişi a oraşului a reprezentat o preocupare permanentă a<br />
geografilor, chiar înainte <strong>de</strong> apariţia geografiei urbane. Astfel, este cunoscută<br />
<strong>de</strong>finiţia pe care a dat-o Fr. Ratzel, încă <strong>de</strong> la sfârşitul sec.XIX, consi<strong>de</strong>rând oraşul ca<br />
fiind <strong>de</strong>terminat <strong>de</strong> trei criterii esenţiale: “o anumită formă <strong>de</strong> activitate profesională<br />
(<strong>de</strong>finiţia fiind dată în perioada preindustrială, această activitate era consi<strong>de</strong>rată a fi<br />
comerţul s.n.), o anumită concentrare a clădirilor şi un număr minim <strong>de</strong> locuitori”<br />
(Garnier J.B., Chabot, <strong>Geografie</strong> urbană, Edit. Ştiinţifică, Bucureşti, 1971, p.34).<br />
În totalitate, aceste criterii se regăsesc şi astăzi ca fiind valabile, <strong>de</strong>monstrând<br />
profunzimea i<strong>de</strong>ilor exprimate în urmă cu 100 <strong>de</strong> ani. Alţi autori, ca Fr. Von Richtofen,<br />
W. Christaller, M.Aurousseau şi R. Dickinson, în esenţă, exclud din <strong>de</strong>finiţia oraşului<br />
activităţile legate <strong>de</strong> cultura plantelor (uneori activităţile agricole, în ansamblul lor),<br />
arătând importanţa celor comerciale şi industriale.<br />
10
O interesantă <strong>de</strong>finiţie o dă oraşelor Simion Mehedinţi, care le consi<strong>de</strong>ră “grupări <strong>de</strong><br />
clădiri şi <strong>de</strong> oameni, provocate <strong>de</strong> circumstanţe regionale în legătură cu circulaţia<br />
mărfurilor şi a oamenilor” (Mehedinţi S., Terra. Introducere în geografie ca ştiinţă,<br />
Edit. Enciclopedică, Bucureşti, 1994, p.309). Desigur că această <strong>de</strong>finiţie este mult<br />
mai complexă, fiind vorba pe <strong>de</strong> o parte <strong>de</strong> concentrare <strong>de</strong> populaţie şi o anumită<br />
<strong>de</strong>nsitate <strong>de</strong> clădiri, iar pe <strong>de</strong> altă parte <strong>de</strong> rolul circumstanţelor regionale, care le-au<br />
generat, respectiv al fluxurilor materiale şi <strong>de</strong> populaţie.<br />
Toate <strong>de</strong>finiţiile date oraşului până în prezent nu au reuşit să întrunească<br />
unanimitatea. Loc <strong>de</strong> producţie, <strong>de</strong> schimburi, <strong>de</strong> consum, spaţiul urban amenajat şi<br />
supraîncărcat <strong>de</strong> un ansamblu <strong>de</strong> astfel <strong>de</strong> activităţi se constituie într-o unitate<br />
extrem <strong>de</strong> complexă. Între componentele sale există nenumărate interacţiuni şi<br />
interrelaţii, care fac interpretabil spaţiul pe care se proiectează acestea. În plus, satul<br />
a evoluat aşa <strong>de</strong> mult încât diferenţierile tradiţionale între acesta şi oraş au dispărut,<br />
iar noile tipuri <strong>de</strong> activităţi crează diferenţieri mai mari chiar între oraşe, <strong>de</strong>cât între<br />
acestea şi sate.<br />
Criterii <strong>de</strong> individualizare a oraşului. Teoretic, această individualizare este simplă,<br />
întrucât există foarte mulţi indicatori, ce ar permite stabilirea pragurilor <strong>de</strong> la care o<br />
aşezare rurală poate fi consi<strong>de</strong>rată ca în<strong>de</strong>plinind atributele necesare unui oraş.<br />
Printre aceşti indicatori cei mai folosiţi sunt mărimea şi <strong>de</strong>nsitatea populaţiei, numărul<br />
şi pon<strong>de</strong>rea serviciilor sau profilul populaţiei ocupate.<br />
Cu toată existenţa acestor indicatori, diferenţierea dintre rural şi urban rămâne<br />
<strong>de</strong>scriptivă. Utilizarea acestor indicatori permite <strong>de</strong>scrierea caracteristicilor, care sunt<br />
prezente într-un anumit spaţiu, dar nu sunt în măsură să i<strong>de</strong>ntifice şi să <strong>de</strong>finească<br />
oraşul propriu-zis. Aceasta <strong>de</strong>oarece în nenumărate cazuri statutul <strong>de</strong> oraş este unul<br />
administrativ, care se capătă în baza unei legi. Selecţia localităţilor rurale capabile <strong>de</strong><br />
a transla în categoria urbanului este <strong>de</strong>seori arbitrară, rămânând la aprecierea<br />
<strong>de</strong>ci<strong>de</strong>nţilor politici sau legislativi, care în anumite situaţii se abat <strong>de</strong> la realitatea<br />
teritorială.<br />
În multe ţări <strong>de</strong>zvoltate din punct <strong>de</strong> ve<strong>de</strong>re economic, practic nu mai există <strong>de</strong>osebiri<br />
<strong>de</strong> fond între mediul urban şi rural. Tipurile <strong>de</strong> servicii sunt aceleaşi, pon<strong>de</strong>rea<br />
populaţiei ocupate în servicii este dominantă în ambele situaţii, <strong>de</strong>nsitatea populaţiei<br />
poate fi <strong>de</strong> valori apropiate. Prin urmare, clasificarea în cele două categorii se face<br />
pe diferenţierea gradului <strong>de</strong> dotare în servicii şi nu după tipul <strong>de</strong> servicii, care <strong>de</strong><br />
regulă sunt prezente în totalitate. Aceasta înseamnă că doar printr-o <strong>de</strong>cizie umană<br />
se poate conferi statutul <strong>de</strong> oraş, <strong>de</strong>cizie, care să recunoaştem este în fond o opinie<br />
umană luată la un moment dat, pe baza unor informaţii mai mult sau mai puţin<br />
complete şi relevante.<br />
Ceea ce frapează la o analiză chiar sumară este variaţia complexităţii <strong>de</strong>finiţiilor şi<br />
apoi modul în care sunt folosite criteriile enunţate prin <strong>de</strong>finiţie. În general se pot<br />
distinge patru tipuri <strong>de</strong> criterii.<br />
A. Cel mai simplu tip este cel dat <strong>de</strong> un minim <strong>de</strong> populaţie. În <strong>de</strong>finirea oraşului,<br />
documentele ONU, arată o mare variaţie a numărului minim <strong>de</strong> locuitori <strong>de</strong> la o ţară<br />
la alta, pe un ecart care se întin<strong>de</strong> între 200 locuitori (Norvegia, Suedia, Danemarca)<br />
11
şi 50.000 locuitori (Japonia). Naţiunile Unite au încercat să introducă o standardizare<br />
în domeniu şi au cerut guvernelor să furnizeze date pe baza unor ranguri <strong>de</strong> mărime<br />
comune. În acest sens s-a propus cifra <strong>de</strong> 2.000 <strong>de</strong> locuitori ca prag minim. La acest<br />
prag minim se mai adaugă în unele ţări criteriul <strong>de</strong>nsităţii sau (şi) al distanţei dintre<br />
clădiri (care nu trebuie să <strong>de</strong>păşească 200 m). Cele mai multe ţări au ca limită acet<br />
prag <strong>de</strong> 2.000 <strong>de</strong> locuitori (Franţa, Israel, Argentina, Germania, Portugalia, Cehia,<br />
Guatemala). În alte ţări, în afara criteriului minim <strong>de</strong>mografic sunt introduse în mod<br />
obligatoriu şi alte cerinţe. Spre exemplu în India, pragul minim este <strong>de</strong> 15.000<br />
locuitori, dar <strong>de</strong>nsitatea minimă trebuie să fie mai mare <strong>de</strong> 1000 persoane/milă<br />
pătrată (390 loc/kmp), pronunţate caracteristici urbane (aici intervine din nou factorul<br />
subiectiv!) şi cel puţin ¾ din populaţia adultă masculină să lucreze în alte domenii<br />
<strong>de</strong>cât agricultură.<br />
În Guatemala şi Panama pragul minim poate fi <strong>de</strong> 1.500 <strong>de</strong> locuitori (în primul caz, sa<br />
văzut că cifra minimă generală este <strong>de</strong> 2.000 locuitori) dacă localitatea dispune <strong>de</strong><br />
alimentare cu apă sau, respectiv dacă localitatea prezintă caractere urbane. În SUA<br />
şi Thailanda cifra minimă este <strong>de</strong> 2.500, iar în Malaysia, Canada şi Scoţia numai<br />
1.000 locuitori. Numeroase ţări europene au pragul minim <strong>de</strong>stul <strong>de</strong> ridicat, <strong>de</strong>păşind<br />
10.000 locuitori (Grecia, Spania, Elveţia, Ucraina) sau chiar 20.000 (Olanda).<br />
B. Cel <strong>de</strong>-al doilea criteriu este cel administrativ, care ţine cont <strong>de</strong> hotărârile<br />
legislativului din fiecare ţară, privind trecerea unei aşezări rurale în categoria<br />
oraşelor. Acest criteriu este foarte răspândit în mai multe ţări: România, Anglia,<br />
Paraguay, Bulgaria, Noua Zeelandă, Republica Sud-Africană, Sri Lanka ş.a.m.d. În<br />
alte ţări din America Latină toate localităţile cu funcţii administrative <strong>de</strong>vin automat<br />
oraşe (Brazilia, Costa Rica, Bolivia, Ecuador, Salvador, Nicaragua ş.a.).<br />
C. Al treilea criteriu este reprezentat <strong>de</strong> pon<strong>de</strong>rea populaţiei ocupate în agricultură. În<br />
unele cazuri aceasta trebuie să nu <strong>de</strong>păşească 50% (Ucraina, Republica Moldova),<br />
în altele mai mult <strong>de</strong> 1/3 (Israel), 20% (Olanda) sau 15% (Fe<strong>de</strong>raţia Rusă).<br />
D. Al patrulea criteriu este <strong>de</strong>osebit <strong>de</strong> important, dar mai greu măsurabil, fiind<br />
reprezentat <strong>de</strong> facilităţile şi funcţiile urbane. Un astfel <strong>de</strong> criteriu este foarte clar<br />
<strong>de</strong>finit în Cehia, dar <strong>de</strong>stul <strong>de</strong> vag în cazul altor state, ca <strong>de</strong> exemplu Honduras (în<br />
afara numărului minim <strong>de</strong> 2 000 <strong>de</strong> locuitori, localitatea respectivă trebuie să aibă în<br />
mod “esenţial caracteristici urbane” (Carter H., Urban and rural settlements,<br />
Longman, London and New York, 1991, p.7).<br />
Oraşul <strong>de</strong> astăzi este pe <strong>de</strong> o parte o sursă <strong>de</strong> speranţe, iar pe <strong>de</strong> altă parte un focar<br />
<strong>de</strong> ameninţări. În antichitate, când se vorbea <strong>de</strong> oraş, se înţelegea <strong>de</strong>mocraţie şi<br />
cultură, pentru ca revoluţia industrială să-l transforme în purtător <strong>de</strong> progres tehnic şi<br />
<strong>de</strong>zvoltare economică. A doua jumătate a secolului XX îi adaugă la moştenirile<br />
istorice valori universale. Schimbările care au avut loc în Europa <strong>de</strong> Est, precum şi<br />
cele din ţările în curs <strong>de</strong> <strong>de</strong>zvoltare transformă oraşul într-o matrice a progresului şi a<br />
libertăţii. Fără a-şi fi pierdut capacitatea productivă, oraşul o multiplică prin resursele<br />
<strong>de</strong> inovaţii, informaţionale şi <strong>de</strong> comunicaţie, regăsindu-şi virtuţile iniţiale,<br />
reprezentate <strong>de</strong> activităţile politice şi <strong>de</strong> cultură, pe care perioada industrială le<br />
estompase. Oraşul re<strong>de</strong>vine un mic univers al valorilor umane (Burgel G., La ville<br />
aujourd’hui, Collection Pluriel, Hachette, Paris, 1993). De-a lungul întregii istorii a<br />
12
umanităţii s-a <strong>de</strong>zvoltat o i<strong>de</strong>e <strong>de</strong> bază: oraşul este civilizaţie, respectiv sursa<br />
bogăţiilor materiale şi culturale ale omenirii.<br />
1.5. FORME DE CONCENTRARE URBANĂ<br />
Oraşul a încetat să fie privit ca o aşezare izolată, ci ca una care întreţine relaţii<br />
intense <strong>de</strong> natură economică, <strong>de</strong>mografică, socială şi culturală cu alte aşezări rurale<br />
sau urbane. Se constituie a<strong>de</strong>sea structuri similare sistemelor locale, regionale,<br />
naţionale sau internaţionale <strong>de</strong> aşezări şi care reprezintă diverse forme <strong>de</strong><br />
concentrare urbană.<br />
Cea mai elementară formă <strong>de</strong> concentrare urbană o reprezintă oraşul însuşi. Pornind<br />
<strong>de</strong> la acesta, în geografia urbană, au fost <strong>de</strong>finite mai multe forme <strong>de</strong> concentrare pe<br />
care le vom <strong>de</strong>fini în cele ce urmează.<br />
Aglomeraţia urbană este caracteristică oraşelor mijlocii, mari şi foarte mari,<br />
constituindu-se ca un ansamblu urban ce a luat fiinţă în urma <strong>de</strong>zvoltării relaţiilor<br />
complexe între oraşul respective şi aria înconjurătoare. Dezvoltarea oraşului a dus la<br />
lărgirea zonelor sale suburbane, cu profil rezi<strong>de</strong>nţial şi industrial, recum şi la apariţia<br />
unei categorii <strong>de</strong> localităţi, care cu timpul au <strong>de</strong>venit oraşe-satelit.<br />
În urul unui oraş, acolo un<strong>de</strong> activităţile sunt dictate <strong>de</strong> cerinţele acestuia, se crează<br />
o zonă <strong>de</strong> mărime variabilă, care împreună cu oraşul respective a fost <strong>de</strong>numită <strong>de</strong><br />
geografii americani Standard Metropolitan Area (SMA). Se precizează că această<br />
entitate teritorială trebuie să aibă cel puţin 100.000 <strong>de</strong> locuitori, din care peste 50%<br />
trebuie să locuiască într-un singur oraş, iar populaţia ocupată în ramurile agricole să<br />
fie sub 35%.<br />
Gruparea urbană reprezintă un sistem territorial alcătuit dintr-un număr variabil <strong>de</strong><br />
oraşe, apărute in<strong>de</strong>pen<strong>de</strong>nt, situate la o relativă apropiere şi cu relaţii dominate <strong>de</strong><br />
elementul distanţă. Pentru gruparea urbană, scara <strong>de</strong> analiză este extrem <strong>de</strong><br />
importantă, întrucât la scări mici creşte gradul <strong>de</strong> incertitudine în <strong>de</strong>finirea grupărilor<br />
urbane, care pot rămâne doar corecte la nivelul analizelor <strong>de</strong> laborator. În condiţii<br />
specifice, gruparea urbană poate să ia forme diferite, <strong>de</strong>zvoltându-se şi ajungând la o<br />
a<strong>de</strong>vărată zonă urbanizată.<br />
Conurbaţia constituie o entitate teritorială născută din accentuarea relaţiilor dintre<br />
două sau mai multe oraşe, situate la distanţe apropiate şi <strong>de</strong>zvoltate in<strong>de</strong>pen<strong>de</strong>nt.<br />
Diferenţa dintre conurbaţie şi aglomeraţie este dificil a fi sesizată mai ales atunci<br />
când acestea coincid spaţial. Aglomeraţia presupune o <strong>de</strong>pen<strong>de</strong>nţă mai accentuată a<br />
unor oraşe <strong>de</strong> unul principal, pe când în conurbaţie oraşele îşi menţin personalitatea,<br />
<strong>de</strong>şi sunt incluse în acelaşi sistem urban.<br />
Rezultă, <strong>de</strong>ci, că o conurbaţie apare în condiţiile unei interferenţe a oraşelor şi a<br />
zonelor <strong>de</strong> iunfluenţă apropiată a acestora, după cea evoluaseră separate.<br />
Ierarhizarea în ceea ce priveşte supremaţia a apărut ulterior datorită dinamicii<br />
diferenţiate.<br />
13
Termenul <strong>de</strong> conurbaţie a fost introdus în literature <strong>de</strong> specialitate <strong>de</strong> către biologul şi<br />
sociologul britanic Patrick Ged<strong>de</strong>s, fiind ulterior reluat şi interpretat <strong>de</strong> alţi specialişti<br />
în moduri dintre cele mai diferite.<br />
Cele mai clare conurbaţii se formează între două oraşe (bipolare), dar există<br />
nenumărate cazuri în care acestea au un caracter multipolar, înglobând oraşe <strong>de</strong><br />
mărimi <strong>de</strong>mografice şi puteri economice diferite. Conurbaţiile au apărut în zone cu<br />
importante zăcăminte minerale (cărbuni şi fier, în special – Silezia Superioară, Ruhr,<br />
Donbas), în zone cu un anumit specific industrial (Manchester-Birmingham), în jurul<br />
unei strâmtori ş.a.m.d.<br />
Interurbaţia presupune existenţa în teritoriu a unor oraşe <strong>de</strong> mărime variabilă,<br />
situate la distanţe apropiate, dar care au funcţii diferite, completându-se reciproc.<br />
Ansamblul format a fost <strong>de</strong>numit interurbaţie <strong>de</strong> geograful sue<strong>de</strong>z Niels Bjorsjo. În<br />
mod frecvent, interurbaţiile apar atunci când lângă un oraş mai vechi se <strong>de</strong>zvoltă un<br />
oraş nou, ca rezultat al unor activităţi industriale. De regulă, oraşul cu activităţi<br />
industriale noi, <strong>de</strong>pin<strong>de</strong> <strong>de</strong> reţeaua <strong>de</strong> servicii a oraşului vechi, care la rândul său<br />
furnizează forţă <strong>de</strong> muncă pentru oraşul nou. În ţara noastră cele mai tipice exemple<br />
din categoria interurbaţiilor, mai ales înainte <strong>de</strong> anul 1990 au fost Deva-Hunedoara şi<br />
Turda-Câmpia Turzii.<br />
Metropola este un oraş cu peste 2 milioane <strong>de</strong> locuitori. Termenul datează din<br />
perioada extin<strong>de</strong>rii imperiilor colonile şi se referea la oraşul principal din care plecau<br />
vasele cu produse prelucrate şi în care soseau bogăţiile coloniilor. În unele ţări, ca în<br />
Franţa, termenul <strong>de</strong> metropolă este utilizat şi pentru oraşe cu funcţii regionale, care<br />
au darul <strong>de</strong> a reechilibra sistemul urban naţional. Mai précis se utilizează termenul <strong>de</strong><br />
metropolă <strong>de</strong> echilibru, care se asociază cu oraşe având peste 500.000 locuitori şi cu<br />
funcţiile menţionate anterior.<br />
Procesul <strong>de</strong> urbanizare este un process continuu, care se reflectă într-o expansiune<br />
progresivă a oraşelor în teritoriu, generând forme superioare <strong>de</strong> concentrare urbană.<br />
Denumirile acestora în studiile <strong>de</strong>mografice al ONU sunt foarte diferite. Astfel, se<br />
întâlnesc noţiuni, precum superconurbaţii sau regiuni urbane <strong>de</strong> dimensiuni<br />
excepţionale (ambele concentrări urbane având peste 12,5 milioane locuitori),<br />
Alţi termini utilizaţi în <strong>de</strong>finirea unor forme superioare <strong>de</strong> concentrare urbană sunt<br />
zona metropolitană şi ariile megalopolitane. Zonele metropolitane se <strong>de</strong>zvoltă în<br />
jurul unor metropole sau al unor oraşe cu funcţii regionale distincte, grupând şi<br />
spaţiile rurale legate funcţional <strong>de</strong> acestea. Procesul <strong>de</strong> metropolizare este unul<br />
dintre cele mai importante procese contemporane, care înseamnă diminuarea<br />
<strong>de</strong>calajelor dintre metropole şi spaţiile adiacente acestora. Ariile megalopolitane au<br />
dimensiuni extrem <strong>de</strong> mari şi se referă la entităţile teritoriale care au în componenţă<br />
mai mulţi megapoli, respectiv mai multe metropole.<br />
Urmare a acestor procese care îşi au începuturile chiar în <strong>de</strong>ceniul VII al sec.XX la<br />
nivel planetar sau conturat structuri teritoriale <strong>de</strong> dimensiuni gigantice, <strong>de</strong>numite<br />
megalopolis-uri. Termenul <strong>de</strong> megalopolis a fost introdus în literature <strong>de</strong> specialitate<br />
<strong>de</strong> către geograful American J. Gottman în anul 1961, prin publicarea unui amplu<br />
studiu vizând sistemul urban din nord-estul SUA.<br />
14
Megalopolis înseamnă oraş gigant, iar numărul limită <strong>de</strong> locuitori <strong>de</strong> la care o astfel<br />
<strong>de</strong> concentrare urbană se consi<strong>de</strong>ră gigant a fost stability, <strong>de</strong> cel care l-a lansat, la<br />
25 milioane. Totodată, J. Gotman consi<strong>de</strong>ra că <strong>de</strong>nsitatea populaţiei trebuie să<br />
<strong>de</strong>păşească 250 loc/kmp, iar populaţia rurală să fie situată sub 20%.<br />
Alţi autori coboară limita inferioară la 20 milioane locuitori (Ernesto Massi) sau chiar<br />
la 10 milioane (John Papaioanou), încercând să introducă în literatură şi termenul <strong>de</strong><br />
premegalopolis (cu o populaţie cuprinsă între 3-10 milioane locuitori). Megalopolisul<br />
este o superconurbaţie, cu o <strong>de</strong>nsitate compactă după unii geografi şi urbanişti sau<br />
cu multe spaţii având alte <strong>de</strong>stinaţii între spaţiile construite. În geografia urbană este<br />
familială i<strong>de</strong>ea privind conceperea megalopolisului ca o mare arie urbanizată, cu<br />
<strong>de</strong>nsitate sporită a centrelor urbane, cu funcţiuni şi caracteristici <strong>de</strong> importanţă<br />
excepţională. Problematica megalopolisurilor a fost <strong>de</strong>zbătută la numeroase întruniri<br />
internaţionale, un<strong>de</strong> se discută mai mult <strong>de</strong> “megacities” (megaoraşe) şi mai putin <strong>de</strong><br />
sistemele <strong>de</strong> megaoraşe.<br />
Întrucât procesul <strong>de</strong> concentrare a populaţiei în oraşe are o dinamică exponenţială<br />
este <strong>de</strong> aşteptat ca acesta să îmbrace o extin<strong>de</strong>re planetară. De altfel, pentru viitorul<br />
oraş mondial s-a găsit şi un termen a<strong>de</strong>cvat <strong>de</strong> către C.A Doxiadis, respectiv<br />
Ecumenopolis. Literatura actuală privind dinamica oraşelor scoate în evi<strong>de</strong>nţă<br />
existenţa unei categorii aparte <strong>de</strong> oraşe, numite chiar oraşe mondiale, dar care se<br />
referă la funcţiile acestora şi nu la extin<strong>de</strong>rea lor spaţială continuă.<br />
Geneza marilor concentrări urbane. Se apreciază că astăzi există la nivel mondial<br />
12 megalopolisuri, dintre care unele în formare. Examinând o hartă a marilor<br />
concentrări urbane se poate remarca faptul că majoritatea acestora se află în ariile<br />
<strong>de</strong> contact ale uscatului cu oceanul, acesta fiind consi<strong>de</strong>rat un a<strong>de</strong>vărat spaţiu <strong>de</strong><br />
respiraţie penru marii coloşi urbani. Este evi<strong>de</strong>nt că rolul jucat <strong>de</strong> oraşele porturi în<br />
acţiunea <strong>de</strong> concentrare a populaţiei şi resurselor în ariile litorale (nord-estul SUA,<br />
litoralul insulei Honshu în Japonia).<br />
Alte concentrări urbane au apărut în zonele <strong>de</strong> vărsare a unor mari fluvii în mări şi<br />
oceane. Extin<strong>de</strong>rea acestora a avut loc atât în zonele litorale, dar mai ales <strong>de</strong>-a<br />
lungul fluviilor (Shanghai. Londra) şi în spaţiile <strong>de</strong>ltaice dintre braţele acestora<br />
(Calcutta, Cairo-Alexandria).<br />
Litoralul vestic al SUA, a fost prielnic <strong>de</strong>zvoltării urbane şi localizării porturilor. Ca arie<br />
<strong>de</strong> legătură şi beneficiind <strong>de</strong> unele avantaje <strong>de</strong>osebite date <strong>de</strong> câmpiile litorale, dar<br />
mai ales <strong>de</strong> noile forme <strong>de</strong> <strong>de</strong>zvoltare economică, megalopolisul Californian cunaşte<br />
o extin<strong>de</strong>re permanentă.<br />
Resursele <strong>de</strong> materii prime, conjugate cu alte condiţii social-istorice şi <strong>de</strong> poziţie<br />
geografică au <strong>de</strong>terminat, în numeroase cazuri, apariţia, închegarea şi <strong>de</strong>zvoltarea<br />
unei foarte <strong>de</strong>nse reţele <strong>de</strong> oraşe. Condiţiile cele mai complexe <strong>de</strong> <strong>de</strong>zvoltare le-a<br />
avut megalopolisul Marilor Lacuri, înglobând atât oraşe aparţinând SUA, cât şi<br />
Cana<strong>de</strong>i, şi care are mari şanse <strong>de</strong> a <strong>de</strong>veni cea mai mare concentrare urbană<br />
mondială. Marile Lacuri au constituit o legătură facilă pentru oraşele riverane ce s-au<br />
<strong>de</strong>zvoltat rapid odată cu amenjarea canalului Erie.<br />
15
Alte superconurbaţii sau premegalopolisuri s-au <strong>de</strong>zvoltat iniţial în mari arii <strong>de</strong><br />
exploatare a resurselor minerale subterane, în<strong>de</strong>osebi carbonifere. Ulterior, prin<br />
creşterea gradului <strong>de</strong> concentrare a populaţiei şi diversificarea activităţilor economice<br />
s-a ajuns la crearea <strong>de</strong> reţele urbane puternice integrate, formând arii urbanizate<br />
(Ruhr, Donbas)<br />
Concentrarea exponenţială a populaţiei în anumite oraşe din ţări cu o populaţie<br />
numeroasă sau cu <strong>de</strong>nsităţi foarte ridicate <strong>de</strong> populaţie a fost la baza <strong>de</strong>zvltării unor<br />
oraşe gigant, care se extind territorial şi integrează alte oraşe, unele foarte mari,<br />
anterior total in<strong>de</strong>pen<strong>de</strong>nte. Este cazul concentrărilor urbane axate pe Ciudad <strong>de</strong><br />
Mexico, Seul sau Jakarta.<br />
In cazul megalopolisului brazilian trei factori au concurat la <strong>de</strong>zvoltarea acestuia:<br />
litoralul care a reprezentat un fel <strong>de</strong> balama economică între “continentul brazilian” şi<br />
restullumii, resursele minerale din statul minas Gerias şi culturile intensive <strong>de</strong> cafea<br />
care au propulsat <strong>de</strong>zvoltarea oraşului Sao Paulo.<br />
2. ORAŞUL ŞI STRUCTURA SA MAJORĂ<br />
2.1. ORAŞUL, CA ENTITATE OPERAŢIONALĂ ÎN GEOGRAFIA<br />
URBANĂ<br />
Dacă din punct <strong>de</strong> ve<strong>de</strong>re al percepţiei generale oraşul poate fi privit în modul<br />
prezentat mai sus, în privinţa capacităţii sale <strong>de</strong> integrare în spaţiu şi <strong>de</strong> a integra<br />
spaţiul geografic, trebuie relevate câteva caracteristici <strong>de</strong> bază care-l transformă întro<br />
entitate operaţională <strong>de</strong> bază, prin care geografia urbană se <strong>de</strong>taşează ca o<br />
ştiinţă geografică <strong>de</strong>soebit <strong>de</strong> activă. În acest sens oraşul trebuie privit ca o formă<br />
particulară <strong>de</strong> organizare a spaţiului geografic, universal răspândită pe suprafaţa<br />
globului şi ca un fenomen transistoric (Pumain D., Robic M-C., Theoriser la ville, în<br />
vol. Penser la Ville. Theories et mo<strong>de</strong>les, editori: Derycke P-H, Huriot J-M., Pumain<br />
D., Collection Villes, Anthropos, Paris, 1996). Practic încă nu s-a fundamentat o<br />
teorie globală asupra oraşului capabilă să prezinte <strong>de</strong> o manieră convenabilă toate<br />
aspectele caracteristice sau generate <strong>de</strong> fenomenul urban. Din această cauză,<br />
progresele în analiza oraşului pornesc <strong>de</strong> la i<strong>de</strong>ea <strong>de</strong> bază că acesta face parte din<br />
categoria sistemelor complexe şi evolutive.<br />
Reprezentând nodul unei imense reţele <strong>de</strong> schimburi şi <strong>de</strong> comunicaţie, oraşul este<br />
locul în care interacţionează componente naturale şi antropice, dând diferite forme<br />
<strong>de</strong> organizare materială, socială, economică, spaţială şi culturală.<br />
Aceste forme <strong>de</strong> organizare rezultă din confruntarea legilor economiei şi ecologiei,<br />
care contribuie la crearea uneia dintre cele mai complexe ţesături sociale. Prin<br />
extin<strong>de</strong>rea sa şi prin intensitatea relaţiilor dintre componentele sale oraşul <strong>de</strong>vine<br />
unul dintre cele mai complexe şi dinamice sisteme teritoriale. Dispunând <strong>de</strong> o<br />
asemenea complexitate oraşul nu poate exista izolat, ci numai în relaţii directe sau<br />
indirecte cu spaţiul înconjurător apropiat sau în<strong>de</strong>părtat. Cele prezentate conduc la o<br />
i<strong>de</strong>e foarte clar exprimată cu circa 35 <strong>de</strong> ani în urmă <strong>de</strong> B.Berry, aceea <strong>de</strong> a privi<br />
oraşul ca sistem, dar <strong>de</strong> a ţine cont că acesta face parte dintr-un sistem <strong>de</strong> oraşe<br />
(Berry B.J.L., Cities as systems within systems of cities, Papers of Regional Sicence<br />
Association, 1964).<br />
16
Oraşul ca sistem termodinamic şi informaţional optimal <strong>de</strong>schis. Istoric vorbind,<br />
oraşul apare datorită unor premise locale şi unor factori regionali, ca un loc <strong>de</strong><br />
concentrare tot mai accelerată <strong>de</strong> fiinţe umane şi <strong>de</strong> activităţi economice, care<br />
complică forma <strong>de</strong> organizare iniţială adăugându-i noi elemente <strong>de</strong> natură materială,<br />
socială, culturală, comportamentală ş.a.m.d. Într-un spaţiu ipotetic uniform, în care<br />
fluxurile orizontale şi verticale sunt cvasiechivalente, oraşul apare ca o anomalie.<br />
Concentrarea <strong>de</strong> populaţie şi activităţi <strong>de</strong>termină pe <strong>de</strong> o parte un <strong>de</strong>ficit continuu <strong>de</strong><br />
masă şi energie (anomalie negativă), iar “fabricarea” <strong>de</strong> informaţie, crează un<br />
exce<strong>de</strong>nt <strong>de</strong> acest tip (anomalie pozitivă), existând tendinţa firească <strong>de</strong> atenuare a<br />
acestor anomalii.<br />
Orice oraş, ca <strong>de</strong> altfel orice aşezare umană se comportă ca un sistem<br />
termodinamic şi informaţional optimal <strong>de</strong>schis. În genere, ştiinţele contemporane<br />
îşi axează forţa conceptuală pe două tipuri <strong>de</strong> sisteme: unele închise, utilizate în<br />
laborator şi cu scop didactic, altele <strong>de</strong>schise, prin prisma cărora pot fi interpretate<br />
cele mai fine procese care au loc la nivelul macro- sau microstructurilor. Cu toată<br />
extin<strong>de</strong>rea în general necontestată, cvasirecunoscută a valenţelor teoretice şi<br />
practice care rezultă din consi<strong>de</strong>rarea oraşului ca sistem <strong>de</strong>schis, un aspect ni se<br />
pare <strong>de</strong>mn <strong>de</strong> remarcat. Să fie oare toate sisteme <strong>de</strong>schise? Care ar fi limita<br />
superioară a acestora? Nu cumva când vorbim <strong>de</strong> sisteme <strong>de</strong>schise suntem în<br />
pragul <strong>de</strong>zintegrării acestora şi al pier<strong>de</strong>rii i<strong>de</strong>ntităţii lor? Poate în domeniul tehnic, al<br />
laserului <strong>de</strong> exemplu, o astfel <strong>de</strong> aplicaţie este valabilă, dar în cazul unui oraş<br />
cre<strong>de</strong>m că acceptarea fără restricţii a conceptului <strong>de</strong> sistem <strong>de</strong>schis nu este<br />
benefică. De ce? Pentru că oraşul, prin complexitatea sa are un mod <strong>de</strong> funcţionare<br />
propriu, generează suficient <strong>de</strong> multe fluxuri şi structuri care se menţin în limitele sale<br />
şi care în final îi dau individualitate.<br />
Indiscutabil că oraşul este un sistem <strong>de</strong>schis, dar nu în totalitate, având suficiente<br />
resurse şi mecanisme care să-i asigure o funcţionare temporară cu mai puţine fluxuri<br />
<strong>de</strong> intrare. Deci, i<strong>de</strong>ea unei <strong>de</strong>schi<strong>de</strong>ri optimale faţă <strong>de</strong> mediul în care se integrează<br />
o consi<strong>de</strong>răm benefică, întrucât îi păstrează individualitatea sa. Această <strong>de</strong>schi<strong>de</strong>re<br />
optimală, sub o anumită formă, prin care oraşul era conceput ca un “sistem<br />
termodinamic şi informaţional semi-<strong>de</strong>schis” a fost exprimată la mijlocul anilor ’80<br />
(Ianoş I., Oraşele şi organizarea spaţiului geografic. Studiu <strong>de</strong> geografie economică<br />
asupra teritoriului României, Edit. Aca<strong>de</strong>miei, Bucureşti, 1987, pag.28). Reluând<br />
acea accepţiune este uşor <strong>de</strong> <strong>de</strong>monstrat că o asemenea i<strong>de</strong>e ar fi condus la<br />
consi<strong>de</strong>rarea oraşului ca un sistem jumătate închis, jumătate <strong>de</strong>schis, ceea ce este<br />
greu <strong>de</strong> admis. Noţiunea <strong>de</strong> optimal este mult mai convenabilă, neangajantă, dar<br />
suficient <strong>de</strong> clară pentru a arăta că existenţa şi funcţionarea oricărei aşezări umane,<br />
<strong>de</strong>ci inclusiv a oraşului, nu pot avea loc fără păstrarea unui anumit grad <strong>de</strong><br />
autonomie materială şi informaţională a entităţii respective.<br />
Chiar dacă nu era exprimată în formă mo<strong>de</strong>rnă, i<strong>de</strong>ea unui oraş care funcţiona ca un<br />
sistem <strong>de</strong>schis se regăseşte în lucrările geografilor români, chiar în perioada<br />
interbelică. Astfel, în anul 1941, Vintilă Mihăilescu analizând relaţiile dintre oraşe şi<br />
ariile lor înconjurătoare, remarca funcţiile oraşului care asigura drenarea <strong>de</strong> bunuri<br />
către acesta, transformarea lor şi redistribuirea produselor obţinute pe arii variabile<br />
(Mihăilescu V., Oraşul ca fenomen antropogeografic, Cercetări şi studii geografice,<br />
17
seria II, I (1937-1938), 1941). În esenţă, generalizând aceste activităţi, incluzând şi<br />
alte elemente, ajungem la mo<strong>de</strong>lul actual <strong>de</strong> concepere a oraşului ca sistem.<br />
In contextul general al fluxurilor teritoriale, oraşul este beneficiarul unor fluxuri <strong>de</strong><br />
intrare diversificate, unele permanente altele temporare sau ocazionale, a căror<br />
structură este dominată <strong>de</strong> cele <strong>de</strong> masă şi energetice. În afara acestora, în cantităţi<br />
mult mai reduse se individualizează fluxuri <strong>de</strong> informaţie şi fluxurile financiare.<br />
Diferenţierile dintre oraşele mari şi mici în materie <strong>de</strong> inputs-uri constau nu numai din<br />
volumele diferite ale masei şi energiei primite, dar şi din faptul că fluxurile <strong>de</strong><br />
informaţii primite sunt mai mari în cazul oraşelor mici şi ceva mai reduse în cazul<br />
celor mari. În structura fluxurilor <strong>de</strong> ieşire un loc important revine masei, informaţiilor<br />
şi energiei. Fluxurile <strong>de</strong> masă sunt reprezentate în principal, prin produse înalt<br />
prelucrate şi prin <strong>de</strong>şeuri, sub diferite forme, iar cele <strong>de</strong> informaţii, prin diversele<br />
servicii adresate unor spaţii reduse sau foarte vaste, prin i<strong>de</strong>ile <strong>de</strong> organizare şi<br />
structurare a spaţiului, prin transmiterea mo<strong>de</strong>lelor <strong>de</strong> comportament.<br />
De regulă, fluxurile <strong>de</strong> intrare <strong>de</strong>păşesc pe cele <strong>de</strong> ieşire în cantităţi absolute, cea<br />
mai mare parte a acestei diferenţe fiind materializată în extin<strong>de</strong>rea spaţiilor construite<br />
(rezi<strong>de</strong>nţiale, industriale, <strong>de</strong> transport şi cu alte <strong>de</strong>stinaţii), a facilităţilor socialedilitare,<br />
în satisfacerea cerinţelor biologice ale unei forţe <strong>de</strong> muncă şi populaţii<br />
sporite ş.a.m.d.<br />
In mod evi<strong>de</strong>nt că cea mai mare parte a fluxurilor compensatorii generate <strong>de</strong><br />
existenţa unui oraş sunt atenuate <strong>de</strong> zona sa <strong>de</strong> influenţă. Aceasta, prin potenţialul<br />
care îl <strong>de</strong>ţine încearcă să estompeze ruptura introdusă <strong>de</strong> oraş în teritoriu şi să<br />
asigure un anumit echilibru dinamic în relaţia potenţial <strong>de</strong> <strong>de</strong>zvoltare - capacitate <strong>de</strong><br />
consum. Influenţele reciproce sunt evi<strong>de</strong>nte, orice modificare petrecută în oraş<br />
resimţindu-se la nivelul zonei <strong>de</strong> influenţă şi invers. Dezvoltarea contemporană a<br />
oraşelor relevă însă, în condiţiile contractării spaţiului, o <strong>de</strong>pen<strong>de</strong>nţă tot mai redusă a<br />
oraşelor <strong>de</strong> zonele lor <strong>de</strong> influenţă în comparaţie cu noile tipuri <strong>de</strong> relaţii induse <strong>de</strong><br />
specializarea funcţională şi inter<strong>de</strong>pen<strong>de</strong>nţa globală. Aceasta înseamnă că relaţiile<br />
oraşului cu mediul său s-au extins până la limite nebănuite şi că acesta a <strong>de</strong>venit<br />
sensibil <strong>de</strong> ceea ce se întâmplă la nivel continental şi mondial.<br />
2.2. COMPONENTELE MAJORE ALE ORAŞULUI<br />
Gradul <strong>de</strong> complexitate structurală a oraşului creşte direct proporţional cu mărimea<br />
sa, cu profilul şi poziţia sa geografică sau în ierarhia sistemelor regionale şi<br />
nationale, continentale sau mondial. Datorită numeroaselor elemente <strong>de</strong> care<br />
dispune structura unui oraş, inserată într-un mediu mai mult sau mai puţin favorabil,<br />
individualizarea componentelor majore trebuie să recurgă la o generalizare, care ar<br />
putea fi uneori contestată. Oricum, în linii generale, suntem <strong>de</strong> acord că oraşul<br />
prezintă un subsistem suport, pe care se <strong>de</strong>zvoltă alte două subsisteme, cu caracter<br />
dinamic. Schimburile dintre acestea se realizează prin elementele cu rol vehiculatoriu<br />
<strong>de</strong> masă, energie şi informaţie, elemente care sunt naturale sau aparţin sferei<br />
antropice.<br />
Subsistemul suport se referă la teritoriul propriu-zis, care influenţează mai mult sau<br />
mai puţin evi<strong>de</strong>nt fizionomia şi funcţionalitatea oraşului. Această influenţă sau uneori<br />
chiar <strong>de</strong>terminare aparţine poziţiei geografice în raport cu elemente ale cadrului<br />
natural, cu resurse locale sau regionale, cu sistemul <strong>de</strong> aşezări în care se<br />
18
încadrează. Ansamblul condiţiilor fizico-geografice şi tehnico-economice <strong>de</strong> la un<br />
moment dat pot să <strong>de</strong>finească în termeni reali potenţialul <strong>de</strong> habitat, capacitatea <strong>de</strong><br />
locuire în sens general a spaţiului respectiv. Mai ales în oraş, teritoriul nu poate fi<br />
privit în afara infrastructurii fizice şi economico-sociale <strong>de</strong> care dispune, <strong>de</strong>ci inclusiv<br />
a gradului <strong>de</strong> dotare social-edilitară. In multe situaţii această infrastructură, în<br />
totalitatea sa poate fi asimilată patrimoniului construit, reprezentând elementul<br />
esenţial în configuraţia structurală a unui oraş.<br />
Activităţile social-economice şi culturale reprezintă un alt subsistem important al<br />
oraşului, <strong>de</strong>finind tipul şi amploarea transformărilor interne, capacitatea <strong>de</strong> rezistenţă<br />
a oraşului şi <strong>de</strong> adaptare la dinamica societăţii, în general. Având ca suport resursele<br />
teritoriului, dar mai ales infrastructura grefată pe acesta, activităţile economice<br />
cunosc o diversificare direct proporţională cu progresele tehnice înregistrate. De la<br />
activităţi iniţial comerciale, în <strong>de</strong>cursul evoluţiei istorice, oraşul a cunoscut o explozie<br />
a activităţilor industriale, după care astăzi se impun cele <strong>de</strong> servicii complexe. O<br />
parte dintre aceste servicii sunt <strong>de</strong>stinate oraşului propriu-zis, având dimensiuni<br />
corelate cu mărimea şi nivelul <strong>de</strong> <strong>de</strong>zvoltare a acestuia, iar altă parte unui spaţiu<br />
variabil, care se poate extin<strong>de</strong> punctual pe arii extrem <strong>de</strong> vaste. Activităţile<br />
economice, prin tipul şi intensitatea lor sunt cele care structurează infrastructura<br />
economică (industrială şi <strong>de</strong> servicii), pe care o adaptează permanent la realitatea<br />
social-economică.<br />
Creşterea standardului <strong>de</strong> viaţă familial, noile cerinţe ale populaţiei solicită noi tipuri<br />
<strong>de</strong> servicii, <strong>de</strong>zvoltându-se alte tipuri <strong>de</strong> infrastructuri. Practic, între teritoriu urban şi<br />
activităţile care se <strong>de</strong>sfăşoară în spaţiul urban există o relaţie <strong>de</strong> reciprocitate, care<br />
asigură dinamica perpetuă a oraşului.<br />
Populaţia constituie în mod evi<strong>de</strong>nt, prin capacitatea sa <strong>de</strong> transformare şi<br />
potenţialul <strong>de</strong> consum subsistemul cel mai dinamic, care dictează în raport cu<br />
calitatea (în special a forţei <strong>de</strong> muncă, dar şi a exigenţelor <strong>de</strong> consum) şi<br />
dimensiunea sa numerică tipul <strong>de</strong> activităţi economico-sociale, amploarea şi<br />
structura serviciilor. Vitalitatea unui oraş ţine cont în mare măsură <strong>de</strong> capacitatea <strong>de</strong><br />
inovaţie a forţei <strong>de</strong> muncă dintr-un oraş, <strong>de</strong> rapiditatea cu care principalii actori<br />
economici introduc în producţie noile inovaţii. In acest context flexibilitatea forţei <strong>de</strong><br />
muncă, în sensul unei recalificări rapi<strong>de</strong> şi <strong>de</strong> înalt nivel, poate fi <strong>de</strong>terminantă în<br />
asigurarea supremaţiei unui oraş în competiţiile urbane tot mai acerbe.<br />
Elementele vehiculatorii <strong>de</strong> masă, energie şi informaţii sunt esenţiale în<br />
asigurarea proceselor <strong>de</strong> redistribuire a acestora în spaţiul intra- şi interurban, în<br />
asigurarea materiilor prime şi ale produselor semifinite necesare industriilor, a<br />
serviciilor banale şi specializate către populaţie, a bunurilor şi serviciilor <strong>de</strong>stinate<br />
ariilor înconjurătoare sau altor localiţăţi situate la distanţe mai mari. Aceste elemente<br />
sunt reprezentate, pe <strong>de</strong> o parte <strong>de</strong> populaţie, ca forţă fizică <strong>de</strong> transport, iar pe <strong>de</strong><br />
altă parte <strong>de</strong> sistemele <strong>de</strong> transport care asigură fluenţa transferului <strong>de</strong> masă,<br />
energie şi informaţie dintr-un punct în altul. La aceste elemente trebuie adăugate apa<br />
şi aerul, ca elemente cvasigenerale, cu rol important în asigurarea primenirii naturale<br />
a unui mediu profund artificializat precum oraşul, în menţinerea calităţii mediului<br />
natural.<br />
19
Aceste structuri majore <strong>de</strong>finesc static oraşul şi <strong>de</strong>stul <strong>de</strong> vag, întrucât există o<br />
infinitate <strong>de</strong> relaţii între componentele şi subcomponentele acestui sistem, relaţii care<br />
conferă structuri generale particulare fiecărui centru urban. Raporturile spaţiale<br />
concrete dintre componente, intensitatea relaţiilor incluzând apariţia fluctuaţiilor sau<br />
(şi) a perturbaţiilor sunt elemente care concură la specificul oricărui oraş, conferindu-i<br />
funcţionalităţi şi fizionomii proprii. Importanţa aceste esenţializări are mai ult valoare<br />
didactică, <strong>de</strong>cât practică, întrucât realitatea este extrem <strong>de</strong> complexă, iar<br />
comportamentul impredictibil al <strong>de</strong>ci<strong>de</strong>nţilor sau frecvenţa hazar<strong>de</strong>lor naturale fac ca<br />
dinamica structurală a oraşului să fie greu <strong>de</strong> schematizat.<br />
2.3. STRUCTURA INTERNĂ A ORAŞULUI<br />
Complexitatea oraşului, ca spaţiu geografic elementar este dată în principal <strong>de</strong> cele<br />
trei componente <strong>de</strong> bază: teritoriul, populaţia şi activităţile urbane. Acestea prin<br />
configuraţie, dimensiuni şi profil generează forme specifice <strong>de</strong> organizare a spaţiului.<br />
Spaţiile urbane ale unor centre mici sunt simplu structurate, pe când ale oraşelor<br />
mari prezintă structuri <strong>de</strong> o mare complexitate, urmare a <strong>de</strong>zvoltării etapizate şi<br />
intensificării permanente a relaţiilor interne.<br />
Factorii care generează structurarea internă a oraşelor aparţin următoarelor<br />
categorii:<br />
a) Factori fizico-geografici (relief, tectonică, climă, reţea hidrografică etc).<br />
Aceştia, prin caracterul lor restrictiv, în anumite perioa<strong>de</strong> <strong>de</strong> <strong>de</strong>zvoltare pot<br />
impune forma generală a spaţiului construit, trama stradală, localizarea<br />
centrului. Restricţia lor este temporară şi tot mai limitată în raport cu procesul<br />
<strong>de</strong> structurare internă a oraşelor;<br />
b) Factori economici (interni şi externi). Cei interni ţin <strong>de</strong> amploarea şi tipul<br />
activităţilor economice intraurbane. Acestea, în procesul <strong>de</strong> localizare şi <strong>de</strong><br />
extin<strong>de</strong>re, ţin cont tot mai puţin <strong>de</strong> resursele interne şi tot mai mult <strong>de</strong> cele<br />
externe, <strong>de</strong> relaţiile dintre oraşul respectiv şi sistemul <strong>de</strong> oraşe în care se<br />
încadrează. Procesele economice <strong>de</strong> bază, generalizate sunt cele <strong>de</strong><br />
industrializare, <strong>de</strong> terţiarizare şi <strong>de</strong> quaternizare;<br />
c) Factori istorici, care se manifestă prin integrarea moştenirii în prezent. Inerţia<br />
unor activităţi, a localizării lor preferenţiale în spaţii cu anumite caracteristici<br />
reprezintă un factor <strong>de</strong> luat în seamă în procesul <strong>de</strong> autostructurare urbană;<br />
d) Factori legislativi, care sunt azi reprezentaţi <strong>de</strong> norme stabilite <strong>de</strong><br />
comunităţile locale, regionale sau la nivel <strong>de</strong> stat privind structurarea<br />
generală a spaţiilor urbane. Aceste norme îmbracă forma unor planuri<br />
urbanistice generale (PUG-uri), zonale şi <strong>de</strong> <strong>de</strong>taliu au prevăzute foarte clar<br />
funcţii prestabilite pentru anumite spaţii urbane;<br />
e) Factori financiari şi fiscali. Factorii <strong>de</strong> natură financiară sunt <strong>de</strong>terminaţi <strong>de</strong><br />
evoluţia preţurilor pe piaţa imobiliară şi a terenurilor. Valoarea caselor şi a<br />
terenurilor în raport <strong>de</strong> localizare dictează frecvent distribuţia activităţilor şi a<br />
spaţiilor rezi<strong>de</strong>nţiale. Factorii <strong>de</strong> natură fiscală controlează evoluţia spaţiilor<br />
în raport cu dorinţa comunităţilor urbane, pentru favorizarea unor arii urbane<br />
şi <strong>de</strong>scurajarea altora;<br />
20
f) Factori ecologici, cu caracter mai mult sau mai puţin restrictiv, care sunt tot<br />
mai mult luaţi în ecuaţia structurării spaţiilor urbane. Restricţiile ecologice au<br />
ca scop <strong>de</strong>scongestionarea centrelor, facilitarea proceselor <strong>de</strong> <strong>de</strong>localizare a<br />
industriilor poluante, armonizarea zonelor rezi<strong>de</strong>nţiale cu cele <strong>de</strong> producţie,<br />
asigurarea fluenţei traficului intra-urban etc.<br />
Structurarea internă ca proces continuu. Oraşul este un ansamblu complex şi<br />
variat <strong>de</strong> forţe sociale şi economice a căror interacţiune se reflectă în segregarea<br />
internă continuă a modului <strong>de</strong> utilizare a terenurilor. Competiţia pentru spaţiu<br />
face ca indivizii, colectivităţile şi actorii vieţii economico-sociale şi culturale să fie<br />
într-o permanentă căutare a nişelor rezi<strong>de</strong>nţiale şi funcţionale. Urmare a acestei<br />
competiţii are loc un proces <strong>de</strong> separare a locuitorilor şi a activităţilor acestora în<br />
zone omogene <strong>de</strong> rezi<strong>de</strong>nţă, <strong>de</strong> producţie sau având alte funcţiuni.<br />
Încercări <strong>de</strong> mo<strong>de</strong>lare a proceselor segregative care au loc în oraşe datează din<br />
prima jumătate a sec.XX, atunci când în cadrul Şcolii <strong>de</strong> la Chicago au fost elaborate<br />
câteva mo<strong>de</strong>le <strong>de</strong>venite clasice. Este vorba <strong>de</strong> mo<strong>de</strong>lul zonelor concentrice al lui E.<br />
Burgess (care avea în ve<strong>de</strong>re statutul familial), al structurii sectoriale al lui H. Hoyt<br />
(ce se referea la statutul socio-economic al ariilor) sau al nucleelor multiple, elaborat<br />
<strong>de</strong> Garisson şi Ullman (individualizând arii comerciale sau pe cele cu etnii diferite)<br />
In anii ’60 statutul familial se diferenţiază prin creşterea duratei medii <strong>de</strong> viaţă şi prin<br />
participarea progresivă a femeii la forţa <strong>de</strong> muncă. In anii ‘70, odată cu naşterea a<br />
noi dimensiuni structurante ale spaţiului social, diferenţierile şi polarizările se<br />
accentuează, <strong>de</strong>oarece se pare că forma spaţială urbană nu mai corespun<strong>de</strong><br />
funcţiei. Au loc procese contradictorii, prin care activităţile productive tind să dispară<br />
din spaţiul intra-urban central şi pericentral, în timp ce altele precum comerţul sau<br />
activităţile culturale şi bancare continuă să se localizeze.<br />
Aglomeraţiile urbane trec printr-o o fază <strong>de</strong> adaptare a vechilor structuri teritoriale la<br />
noile nevoi <strong>de</strong> producţie şi <strong>de</strong> reproducţie, la noile exigenţe ale organizării muncii.<br />
Aceasta înseamnă că oraşul postbelic, care respecta perfect mo<strong>de</strong>lul “factory-town”,<br />
<strong>de</strong>pinzând <strong>de</strong> activităţile industriale, suferă modificări tot mai spectaculoase în<br />
structura sa fundamentală. Ca urmare, clădirile industriale şi părţi întregi ale oraşelor<br />
se reutilizează şi se echipează pentru a face faţă noilor activităţi şi noilor grupuri<br />
social-culturale.<br />
Sunt tot mai evi<strong>de</strong>nte noile caracteristici ale spaţiului urban reprezentate <strong>de</strong><br />
maleabilitate şi ne<strong>de</strong>terminare. Aceasta înseamnă că spaţiile rezi<strong>de</strong>nţiale <strong>de</strong>vin spaţii<br />
<strong>de</strong> servicii, că spaţiile industriale <strong>de</strong>vin spaţii rezi<strong>de</strong>nţiale, că vechile cartiere sărace<br />
<strong>de</strong>vin cartiere <strong>de</strong> lux, că multe din casele care erau socotite cu o arhitectură săracă<br />
<strong>de</strong>vin monumente ş.a.m.d. Practic, ordinea preferinţelor, ju<strong>de</strong>căţile şi valorile sunt<br />
treptat bulversate şi chiar inversate.<br />
Structura internă a oraşelor a suferit mult datorită proceselor pe care le-a cunoscut<br />
urbanizarea în general. Astfel, după o urbanizare explosivă în perioada industrializării<br />
<strong>de</strong> început, când structurile urbane respectau efectele impuse <strong>de</strong> distanţa <strong>de</strong> la<br />
centru oraşului la periferie, a urmat o perioadă <strong>de</strong> suburbanizare şi periurbanizare.<br />
Această perioadă a <strong>de</strong>terminat relaxarea zonelor centrale, părăsirea acestor spaţii<br />
mai ales clasele bogate şi <strong>de</strong>zvoltarea unor a<strong>de</strong>vărate centuri urbane la exteriorul<br />
21
oraşului, mergând până la distanţe <strong>de</strong> 50 sau chiar 100 <strong>de</strong> km. Producţia <strong>de</strong><br />
automobile şi reţelele <strong>de</strong> autostrăzi au favorizat procesele <strong>de</strong> <strong>de</strong>populare a zonelor<br />
centrale şi <strong>de</strong> creştere a complexităţii periferiilor sau ariilor înconjurătoare.<br />
Refolosirea spaţiului urban central generează astăzi mutaţii social-culturale, care fac<br />
frecvent obiectul <strong>de</strong> analiză al lucrărilor <strong>de</strong> geografie urbană. In cadrul acestui proces<br />
complex se <strong>de</strong>taşează cel <strong>de</strong> gentrificare (“gentrification”), care ar putea fi tradus prin<br />
“elitizare” sau prin “îmburghezire”. Acest fenomen <strong>de</strong> circa 15 ani constituie tematica<br />
preferenţială a numeroase studii, mai ales în şcoala anglo-americană (Bourne, Ley,<br />
Smith şi alţii).<br />
Este vorba <strong>de</strong> o evoluţie ascen<strong>de</strong>ntă a statutului socio-economic al cartierelor<br />
centrale, observată în numeroase oraşe occi<strong>de</strong>ntale, dar în<strong>de</strong>osebi în oraşele<br />
americane. Acestea au frânat puternic tendinţa <strong>de</strong> suburbanizare dominantă în<br />
dinamica urbană <strong>de</strong> după anii 1920, <strong>de</strong>terminând o reurbanizare a centrelor oraşelor.<br />
Clasele sociale cu venituri mo<strong>de</strong>ste din ariile centrale sunt înlocuite <strong>de</strong> altele cu<br />
venituri mai mari, dar şi cu un nivel cultural şi profesional <strong>de</strong>osebit.<br />
Concluzia este că gentrificarea apare, în primul rând, ca un proces <strong>de</strong> factură socială<br />
şi culturală. Consecinţele acesteia, care evi<strong>de</strong>nt că afectează structura intra-urbană<br />
a unui oraş trebuie căutate într-un nou stil <strong>de</strong> viaţă, dar şi prin exclu<strong>de</strong>rea progresivă<br />
din ariile centrale ale celor <strong>de</strong>favorizaţi.<br />
Paralel, asistăm la o puternică mobilitate profesională a femeilor, care sunt integrate<br />
în activităţi aparţinând terţiarului superior <strong>de</strong>zvoltat în zonele centrale. Parte<br />
integrantă a procesului <strong>de</strong> elitizare, noile angajate ale zonelor centrale, înalt pregătite<br />
profesional şi-au redus timpul <strong>de</strong>dicat gospodăriilor, menajului. Ca urmare, apare o<br />
clasă servitoare, formată din muncitoare cu salarii mult mai mici şi care lucrează în<br />
comerţ şi în micile servicii. Aceste servicii se <strong>de</strong>zvoltă întrucât noile elite sociale<br />
solicită o serie <strong>de</strong> activităţi (întreţinere curentă sau menaj <strong>de</strong> exemplu), care altădată<br />
erau făcute <strong>de</strong> soţie.<br />
Acest tip <strong>de</strong> activitate puţin calificată şi puţin remunerată este rezervat <strong>de</strong> facto<br />
femeilor fără un bagaj profesional <strong>de</strong>osebit, uneori chiar analfabete. Majoritatea<br />
acestor femei sunt tinere provenind din rândul imigranţilor sau al familiilor<br />
monoparentale, cu mulţi copii. Neavând posibilitatea <strong>de</strong> a se <strong>de</strong>plasa cu<br />
autoturismele proprii, acestea locuiesc în condiţii modste în apropierea locului <strong>de</strong><br />
muncă. De aici rezultă un paradox: coabitarea a doua categorii <strong>de</strong> persoane, ce<br />
aparţin la două medii sociale şi culturale opuse, care se ignoră, dar care sunt legate<br />
printr-o relaţie <strong>de</strong> piaţă.<br />
Zonele funcţionale. Spaţiul urban este foarte heterogen, remarcându-se o varietate<br />
<strong>de</strong> peisaje interne, trecerea <strong>de</strong> la unul la altul fiind lentă sau bruscă. Această<br />
diversitate este <strong>de</strong>terminată <strong>de</strong> existenţa în cadrul oraşului a trei subspaţii <strong>de</strong> bază:<br />
concentrări <strong>de</strong> locuinţe; concentrări <strong>de</strong> activităţi productive (industriale şi<br />
meşteşugăreşti); concentrări <strong>de</strong> activităţi terţiare. Acestora le corespund la nivel intraurban<br />
funcţii specifice: funcţia rezi<strong>de</strong>nţială, secundară, terţiară. Localizarea acestor<br />
subspaţii este foarte diferită, ordonată sau haotică.<br />
22
Principalele zone funcţionale sunt stabilite în raport <strong>de</strong> rolul pe care îl are un<br />
subspaţiu relativ omogen în funcţionarea oraşului propriu-zis. Tradiţional, se disting<br />
următoareke zone funcţionale:<br />
a) Zona terţiară sau <strong>de</strong> servicii, <strong>de</strong> regulă este concentrată în centru sau pe o<br />
stradă principală. Oraşele mari prezintă o reţea polinucleară. Mariel cartiere<br />
rezi<strong>de</strong>nţiale prezintă centre terţiare secundare. Porturile sunt cunoscute prin<br />
localizarea serviciilor, cel puţin <strong>de</strong> un anumit tip, în ariile litorale;<br />
b) Zona industrială. În oraşele industriale, aceasta este localizată pretutin<strong>de</strong>ni,<br />
spaţiul urban fiind un ţesut ne<strong>de</strong>finit:. De regulă, industriile poluante se<br />
localizează la periferie sau sunt <strong>de</strong>localizate în alte arii învecinate, pe când<br />
cele nepoluante (textile, încălţăminte, obiecte <strong>de</strong> lux) sunt menţinute pe<br />
vechile locaţii.<br />
Zonele industriale s-au <strong>de</strong>zvoltat <strong>de</strong>-a lungul fluviilor sau al căilor <strong>de</strong><br />
comunicaţie, legând oraşul <strong>de</strong> reţeaua urbană naţională sau internatională.<br />
c) Zonele rezi<strong>de</strong>nţiale. Ocupă cea mai mare suprafaţă: în unele oraşe noi<br />
acestea sunt grupate în jurul întreprin<strong>de</strong>rilor industriale, în cele vechi la<br />
distanţe mult mai mari. Se pot distinge zone rezi<strong>de</strong>nţiale cu clădiri<br />
monofamiliale şi cu clădiri multifamiliale. La periferia oraşelor, cartierele<br />
rezi<strong>de</strong>nţiale sunt sărace, însemnând o îngămădire <strong>de</strong>zordonată <strong>de</strong> locuinţe<br />
foarte mo<strong>de</strong>ste, care cunosc <strong>de</strong>numiri diferite, precum şi câteva particularităţi,<br />
care le individualizează: bidonvilluri (în oraşele din ţările francophone africane,<br />
favelas-uri în Rio <strong>de</strong> Janeiro sau alte oraşe braziliene şi barriadas în Lima.<br />
După structura socială zonele rezi<strong>de</strong>nţiale se clasifică în zone ale claselor<br />
bogate, zone ale claselor mo<strong>de</strong>ste (localizate în jurul cartierelor <strong>de</strong> servicii) şi<br />
cartierele muncitoreşti. Pentru New York macrostructura generală internă<br />
cuprin<strong>de</strong>: nucleul urban propriu-zis, care înseamnă funcţionari şi comercianţi<br />
(Queen, Bronx), apoi o zonă a claselor cu venituri foarte ridicate şi zona estică<br />
a muncitorilor, personalul <strong>de</strong> serviciu.<br />
d) Zonele <strong>de</strong> transport şi <strong>de</strong>pozite. Oraşele porturi prezintă spaţii specifice,<br />
care sunt <strong>de</strong>ţinute <strong>de</strong> mari antrepozite, dane portuare, care au funcţiuni<br />
precise şi care <strong>de</strong>păşesc cu mult satisfacerea necesităţilor spaţiului urban<br />
propriu-zis, adresându-se unui stat sau mai multor state (Rotterdam, <strong>de</strong><br />
exemplu). Oraşele continentale interne au suprafeţe mari ocupate cu căi<br />
ferate, <strong>de</strong>pozite în jurul gărilor.<br />
e) Alte zone funcţionale sunt mai mult sau mai slab conturate şi se pot referi la<br />
zonele politico-administrative, zonele <strong>de</strong> recreere, zonele <strong>de</strong> afaceri, zonele<br />
speciale etc.<br />
Elemente <strong>de</strong> organizare a spaţiului urban propriu-zis. În analiza modului <strong>de</strong><br />
organizare a acestuia trebuie să se ţină cont <strong>de</strong> influenţa condiţiilor naturale, <strong>de</strong><br />
raportul dintre zonele rezi<strong>de</strong>nţiale, industriale şi <strong>de</strong> servicii.<br />
Cele mai mari probleme sunt puse <strong>de</strong> restructurarea zonelor industriale şi acelor<br />
rezi<strong>de</strong>nţiale. De obicei zonele industriale sunt situate în afara perimetrelor<br />
construibile sau în interiorul acestora, când este vorba <strong>de</strong> industrii nepoluante. Alte<br />
23
industrii sunt localizate <strong>de</strong>-alungul arterelor <strong>de</strong> penetraţie în oraşe. În principiu există<br />
oraşe cu două sau mai multe zone industriale, în special oraşele mari şi mijlocii, pe<br />
când cele mici au <strong>de</strong> regulă o singură zonă industrială.<br />
3. ECONOMIE ŞI FUNCŢII URBANE. ZONE DE INFLUENŢĂ<br />
URBANĂ<br />
3.1. ELEMENTE DE ECONOMIE URBANĂ<br />
Caracteristici generale. Economia urbană a apărut din necesitatea găsirii unor<br />
soluţii la problemele şi disfuncţionalităţile cu care s-a confruntat oraşul, în special<br />
după cel <strong>de</strong>-al doilea război mondial. Disfuncţionalităţile majore se referă la creşterea<br />
congestiunii urbane, a poluării, a locuinţelor, a criminalităţii, a finanţelor locale<br />
ş.a.m.d., pe care autorităţile locale trebuie să le rezolve.<br />
Principalele probleme la care răspun<strong>de</strong> economia urbană sunt reprezentate <strong>de</strong>:<br />
- managementul crizei economice la nivel local. Criza economică se manifestă<br />
rapid într-o creştere a şomajului, <strong>de</strong> un<strong>de</strong> şi întrebări <strong>de</strong> genul: Cum să gestionezi<br />
şomajul şi să-l ţii sub control, cum să ajuţi populaţiile afectate <strong>de</strong> astfel <strong>de</strong> crize?<br />
În acest sens, competenţele oraşului în raport cu cele ale consiliilor regionale şi<br />
ale statului trebuie clar stabilite, pentru i<strong>de</strong>ntificarea corectă a resurselor ce<br />
trebuie alocate pentru rezolvarea problemelor economice;<br />
- dimensiunile patologiei urbane. Cunoaşterea efectelor generate <strong>de</strong> acutizarea<br />
segregării etnice şi sociale, <strong>de</strong> problemele complexe ale categoriilor <strong>de</strong>favorizate,<br />
<strong>de</strong> creşterea poluării, este esenţială în elaborarea unor politici corespunzătoare şi<br />
corelate cu costurile adiacente implementării lor;<br />
- capacitatea redusă a căilor <strong>de</strong> rulare în raport cu traficul urban. Rezolvarea<br />
acestui <strong>de</strong>calaj trebuie să ţină cont <strong>de</strong> populaţia pe care o va avea oraşul în anul<br />
2010-2020, care vor fi activităţile sale, structura internă a spaţiului urban, care vor<br />
fi locurile <strong>de</strong> rezi<strong>de</strong>nţă, care vor fi traseele zilnice <strong>de</strong> <strong>de</strong>plasare etc;<br />
- cererea continuă <strong>de</strong> locuinţe. Pentru a atenua această criză, în multe cazuri,<br />
trebuie creată o a<strong>de</strong>vărată industrie a construcţiilor. Ori a construi milioane <strong>de</strong><br />
locuinţe, implică a preve<strong>de</strong>a în mod clar creşterea oraşelor la orizontul anilor<br />
respectivi;<br />
Pentru corecta înţelegere a schimbărilor intervenite în domeniul economiei urbane<br />
trebuie să se ţină seama <strong>de</strong>:<br />
a) strategiile naţionale, stabilite pe baza integrării mentalităţilor colective în<br />
<strong>de</strong>ciziile politicienilor;<br />
b) marea flexibilitate a activităţilor economice, flexibilitate impusă <strong>de</strong> progresul<br />
tehnic şi cel din domeniul managementului;<br />
24
c) restructurarea spaţială a oraşelor şi a sistemelor urbane ca urmare a<br />
dinamismului economic.<br />
In ultimele <strong>de</strong>cenii ale secolului XX, relaţiile dintre oraşe şi economie s-au amplificat<br />
foarte rapid, aşa încât în procesul liniar <strong>de</strong> schimbare <strong>de</strong> la activităţi primare, la cele<br />
industriale şi apoi la cele terţiare intervin mecanisme tot mai complexe <strong>de</strong> integrare a<br />
acestor activităţi, <strong>de</strong> dispariţie a limitelor <strong>de</strong> altădată.<br />
O consecinţă directă este că distincţia netă dintre fabricare şi servicii, foarte clară la<br />
sfârşitul sec.XIX şi pe tot parcursul sec.XX nu o mai regăsim astăzi. Încă o dată se<br />
<strong>de</strong>monstrează că atunci când economiile se diversifică şi se amplifică limitele dintre<br />
sectoare dispar, conducând la o complicare permanentă a structurilor economice<br />
urbane.<br />
Dezindustrializarea şi terţiarizarea, ca procese economice actuale. Activităţile<br />
economice responsabile cu explozia fenomenului urban au fost cele industriale, care<br />
necesitau un volum foarte mare <strong>de</strong> forţă <strong>de</strong> muncă, ceea ce a condus la sporirea<br />
ratei <strong>de</strong> imigrare în oraşe. Procesele <strong>de</strong> automatizare, <strong>de</strong> robotizare, dar mai ales<br />
cele <strong>de</strong> <strong>de</strong>localizare a activităţilor iniţiale au condus la diminuarea pon<strong>de</strong>rii salariaţilor<br />
ocupaţi direct în activităţile productive şi creşterea numerică a celor ocupaţi în alte<br />
activităţi conexe sau complementare, pe <strong>de</strong> o parte, şi la atenuarea diferenţierilor<br />
dintre activităţile specifice sectoarelor secundar şi terţiar, pe <strong>de</strong> altă parte. Astfel, prin<br />
apariţia activităţilor legate <strong>de</strong> organizarea muncii, publicitate, gestiunea resurselor <strong>de</strong><br />
muncă este tot mai dificilă distincţia dintre sectoarele economiei urbane. În plus,<br />
frecvent, acestea folosesc o mână <strong>de</strong> lucru mai numeroasă <strong>de</strong>cât centrul <strong>de</strong><br />
activitate productivă.<br />
În ultimele două-trei <strong>de</strong>cenii ale sec.XX, noţiunea <strong>de</strong> servicii către întreprin<strong>de</strong>ri,<br />
cvasinecunoscută la început, se regăseşte în statistici cu numele <strong>de</strong> servicii speciale.<br />
Această activitate <strong>de</strong>monstrează dificultăţile legate <strong>de</strong> încadrarea sa într-unul din<br />
sectoarele tradiţionale. Similar are loc o translaţie a activităţilor ce se <strong>de</strong>rulează în<br />
sediile sociale ale marilor întreprin<strong>de</strong>ri industriale spre sectorul terţiar.<br />
Mutaţiile menţionate, dacă nu sunt analizate corect pot conduce la concluzii false. De<br />
exemplu, cartierul La Defense, din Paris, apare ca o localizare <strong>de</strong> industrii grele<br />
(si<strong>de</strong>rurgie, hidrocarburi, petrochimie), când în realitate acolo sunt localizate doar<br />
serviciile integrate în economia urbană care a <strong>de</strong>venit tertiar-industrială.<br />
Descentralizarea a fost una dintre primele forme ale procesului <strong>de</strong> <strong>de</strong>zindustrializare.<br />
Pentru prima dată astfel <strong>de</strong> fenomene au avut loc în Europa în anii `60, când<br />
concernul PHILIPS şi-a amplasat o secţie în mediul rural al Normandiei. Astăzi,<br />
<strong>de</strong>zindustrializarea se manifestă prin trei tipuri <strong>de</strong> procese: dispariţia unor<br />
întreprin<strong>de</strong>ri, care nu se pot adapta la exigenţele mediului urban relocalizarea altora<br />
către periferie sau în alte locaţii din ţară sau străinătate şi apariţia <strong>de</strong> noi întreprin<strong>de</strong>ri<br />
mult mai performante.<br />
Din prima categorie au făcut parte metalurgia, chimia, industria grea, în general, care<br />
a cunoscut un <strong>de</strong>clin foarte accentuat şi generalizat, dacă se exceptează crearea <strong>de</strong><br />
noi birouri şi sedii sociale ale acestor industrii <strong>de</strong> bază. Declinul este evi<strong>de</strong>nt,<br />
25
materializându-se în închi<strong>de</strong>rea <strong>de</strong> unităţi industriale şi transferul lor, prin<br />
transformare în alte locaţii.<br />
În opoziţie cu industria grea, dinamica industriei bunurilor <strong>de</strong> consum este<br />
surprinzătoare. Aceste ramuri, chiar localizate în oraşe, se remarcă printr-o creştere<br />
permanentă a numărului <strong>de</strong> salariaţi, care, <strong>de</strong> regulă, este numeros. Aceasta ne face<br />
să afirmăm că <strong>de</strong>zindustrializarea nu este un proces univoc şi generalizat. Spre<br />
exemplu, în marea metropolă New York, industria confecţiilor şi comerţul en gros <strong>de</strong><br />
îmbrăcăminte au rezistat mult mai bine <strong>de</strong>cât metalurgia sau chimia, care au părăsit<br />
oraşul. Fluxurile în industria confecţiilor apropie furnizorii <strong>de</strong> consumatori, iar factorul<br />
responsabil <strong>de</strong> menţinerea intensităţii acestor fluxuri este moda. Fluctuaţiile mo<strong>de</strong>i<br />
imprimă un dinamism producţiei <strong>de</strong> confecţii, <strong>de</strong>seori personalizată sau <strong>de</strong> serie<br />
mică, ceea ce asigură întreprin<strong>de</strong>rilor o clientelă sigură.<br />
Este un paradox că industriile cele mai mo<strong>de</strong>rne şi mai productive dispar din marile<br />
centre urbane şi rămân cele mai banale, profilate pe industria confecţiilor, parţial a<br />
încălţămintei şi a obiectelor <strong>de</strong> lux.<br />
Procesul <strong>de</strong> <strong>de</strong>zindustrializare în România a fost extrem <strong>de</strong> dur, întrucât <strong>de</strong>zvoltarea<br />
extensivă anterioară şi rigiditatea întreprin<strong>de</strong>rilor nu au perms adaptarea la economia<br />
<strong>de</strong> piaţă. Acest proces s-a manifestat mai ales prin închi<strong>de</strong>rea întreprin<strong>de</strong>rilor şi a<br />
secţiilor pe care le <strong>de</strong>zvoltaseră în teritoriu. Succesul înregistrat <strong>de</strong> mo<strong>de</strong>rnizarea<br />
unor întreprin<strong>de</strong>ri industriale şi <strong>de</strong> schimbarea totală a managementului anterior a<br />
<strong>de</strong>monstrat viabilitatea unor activităţi aparţinând acestui sector.<br />
În acelaşi timp, instalarea treptată în centrele urbane a unor firme <strong>de</strong> high-tech, care<br />
valorifică inteligenţa şi spiritul inovator al specialiştilor români arată cealaltă faţetă a<br />
procesului <strong>de</strong> <strong>de</strong>zindustrializare, respectiv <strong>de</strong> transformare a activităţilor industriale<br />
tradiţionale, prin integrarea într-un terţiar superior.<br />
Paralel cu procesul <strong>de</strong> <strong>de</strong>zindustrializare are loc un proces <strong>de</strong> terţiarizare, ale cărui<br />
dimensiuni tind să domine total economiile urbane. Această terţiarizare, bazată pe<br />
multiplicarea serviciilor, conduce la întrebări legate <strong>de</strong> limitele sale. Nu cumva<br />
asistăm la o hipertrofiere a terţiarului, iar apariţia unei crize generalizate ar putea<br />
conduce la <strong>de</strong>reglarea activităţilor din „coloşii urbani”? Ar putea avea aceştia aceiaşi<br />
soartă cu cea a dinozaurilor din mezozoic?<br />
Procesul <strong>de</strong> terţiarizare a economiei urbane în România cunoaşte un trend pozitiv,<br />
dar este încă <strong>de</strong>parte <strong>de</strong> un anumit nivel <strong>de</strong> saturaţie. Ani <strong>de</strong>-a rândul oraşele au<br />
suferit <strong>de</strong> un terţiar dus la limitele minimale, întrucât prioritare erau activităţile direct<br />
productive.<br />
După anul 1989, terţiarul iniţial a fost unul banal şi tranzitoriu, pentru că a completat<br />
o reţea <strong>de</strong> servicii total <strong>de</strong>ficitară. Astăzi noile forme ale terţiarului, cu <strong>de</strong>zvoltarea<br />
unor sectoare bancare, <strong>de</strong> asigurări, servicii către întreprin<strong>de</strong>ri, publicitate,<br />
managementul resurselor umane etc, tind să accelereze apropierea dintre<br />
economiile urbane ale oraşelor româneşti şi ale oraşelor europene<br />
Din punct <strong>de</strong> ve<strong>de</strong>re geografic efectele <strong>de</strong>zindustrializării şi terţiarizării se traduc prin<br />
forme spaţiale diferenţiate. In general, se pot individualiza cel puţin trei mo<strong>de</strong>le tipice<br />
26
<strong>de</strong> adaptare a economiilor urbane la condiţiile tehnologice şi economice, la<br />
patrimoniul social şi cultural al popoarelor.<br />
Cu toate că există mari apropieri în ce priveşte managementul întreprin<strong>de</strong>rii,<br />
procesele <strong>de</strong> fabricaţie şi lărgirea mondială a pieţelor, răspunsul geografic la aceste<br />
procese pentru ţări ca SUA, Japonia şi cele din UE, este relativ diferit. Astfel, în ţările<br />
vest-europene rămân dominante marile reguli metropolitane, bazate pe i<strong>de</strong>ea<br />
ordonării economiei în jurul unui oraş-centru, dotat cu numeroase activităţi. La diferite<br />
scări, mo<strong>de</strong>lul Parisului se regăseşte în mai multe ţări şi regiuni ale acestora din<br />
Europa <strong>de</strong> Vest.<br />
Spre <strong>de</strong>osebire <strong>de</strong> acest mo<strong>de</strong>l, SUA posesoarea mai multor categorii <strong>de</strong> megapoli,<br />
cu multe zeci <strong>de</strong> milioane <strong>de</strong> locuitori, prezintă centralităţi marcante în peisajul urban.<br />
Aceste centralităţi sunt puse în evi<strong>de</strong>nţă <strong>de</strong> Centrele <strong>de</strong> Afaceri (Central Bussines<br />
Districts), care dau nota caracteristică faţă <strong>de</strong> dispunerea reală a activităţilor în<br />
suburbii. Totodată, se remarcă faptul că SUA promovează o apropiere a centrelor <strong>de</strong><br />
înaltă tehnologie <strong>de</strong> concentrările urbane, <strong>de</strong> lumea <strong>de</strong> afaceri şi <strong>de</strong> mediul social,<br />
ceea ce ar putea contura o nouă pistă <strong>de</strong> evoluţie pentru oraşele americane.<br />
Concluzia este că din punct <strong>de</strong> ve<strong>de</strong>re geografic, economiile urbane actuale au o<br />
puternică tendinţă <strong>de</strong> <strong>de</strong>zindustrializare, inclusiv în ţările mai slab <strong>de</strong>zvoltate şi că<br />
asistăm la o întărire a centralităţii pentru a se menţine forţa creatoare, inovativă a<br />
oraşelor, prin <strong>de</strong>zvoltarea terţiarului superior.<br />
3.2. FUNCŢIILE URBANE<br />
După cel <strong>de</strong>-al doilea război mondial are loc o translare a analizei în domeniul<br />
geografiei urbane <strong>de</strong> la concepţia morfologică la cea funcţională. Germenii acestei<br />
schimbări radicale se află în primele cercetări <strong>de</strong> geografie sistematică <strong>de</strong> la sfârşitul<br />
secolului al XIX-lea (pentru prima dată acest termen, împrumutat <strong>de</strong> la fiziologie,<br />
termenul a fost introdus în geografie <strong>de</strong> către Fr. Ratzel, în anul 1891).<br />
În perioada interbelică au apărut mult mai clar aceste preocupări, ale integrării în<br />
analizele geografice a rezultatelor obţinute în domeniul biologiei şi fiziologiei. Această<br />
i<strong>de</strong>e, a funcţiilor urbane, a fost <strong>de</strong>osebit <strong>de</strong> fecundă, întrucât a stat la baza construirii<br />
întregului edificiu al analizelor teritoriale funcţionale şi în special urbane.<br />
Resurse, potenţial, activitate şi funcţie. Pentru a elimina unele confuzii frecvent<br />
întâlnite în analiza funcţiilor urbane, consi<strong>de</strong>răm utilă <strong>de</strong>limitarea conceptuală a unor<br />
noţiuni <strong>de</strong> bază, precum: potenţial, resurse, activitate şi funcţie.<br />
Resursele reprezintă acele componente care, prin inclu<strong>de</strong>rea în procesele <strong>de</strong><br />
producţie se pot transforma în bunuri. Este vorba <strong>de</strong> resurse directe, cum ar fi<br />
produsele agricole, minereurile, nemetalele, rocile, apa, aerul ş.a.m.d., dar şi <strong>de</strong><br />
resursele indirecte, ca forţa <strong>de</strong> muncă, dotată cu o anumită inteligenţă şi putere<br />
fizică, tradiţia transmisă din generaţie în generaţie.<br />
Potenţialul urban se referă la valenţele unui oraş pentru <strong>de</strong>zvoltarea sa ulterioară,<br />
incluzând, pe <strong>de</strong> o parte premisele <strong>de</strong> <strong>de</strong>zvoltare, iar pe <strong>de</strong> altă parte resursele <strong>de</strong><br />
care dispune. Printre premisele <strong>de</strong> <strong>de</strong>zvoltare se pot număra: contextul naţional şi<br />
regional, poziţia geografică în sistemul local <strong>de</strong> aşezări şi în raport cu resursele<br />
27
spaţiului, pretabilitatea condiţiilor naturale la un proces <strong>de</strong> concentrare superioară a<br />
populaţiei şi activităţilor economico-sociale etc.<br />
Potenţialul <strong>de</strong> <strong>de</strong>zvoltare inclu<strong>de</strong> şi elemente <strong>de</strong> natură antropică, precum<br />
infrastructura industrială sau urbană, precum şi comportamentul cultural şi nivelul <strong>de</strong><br />
civilizaţie al comunităţii urbane locale.<br />
Activitatea este acţiunea <strong>de</strong> transformare a potenţialului <strong>de</strong> <strong>de</strong>zvoltare (<strong>de</strong>ci, inclusiv<br />
a resurselor) în produse materiale şi spirituale necesare comunităţii urbane<br />
respective şi spaţiului adiacent acesteia. Deci, transformările pot să fie fizice,<br />
chimice, biologice, <strong>de</strong> restructurare fizică, <strong>de</strong> educaţie, <strong>de</strong> asigurare a altor servicii,<br />
<strong>de</strong> cercetare ş.a.m.d.<br />
Funcţiile urbane. Activităţile urbane sunt <strong>de</strong> două categorii: unele care asigură<br />
existenţa propriu-zisă a oraşului, funcţionarea mecanismelor sale interne, iar altele<br />
care răspund cerinţelor generate <strong>de</strong> acoperirea unui necesar <strong>de</strong> produse sau<br />
informaţii ale unui spaţiu exterior oraşului.<br />
Disocierea celor două categorii <strong>de</strong> activităţi a fost efectuată relativ târziu, respectiv la<br />
începutul anilor ’60, atunci când G. Alexan<strong>de</strong>rson a făcut distincţie între activităţile <strong>de</strong><br />
producţie servind oraşul (construcţii <strong>de</strong> locuinţe, brutării, băcănii <strong>de</strong> cartier, şcoli<br />
primare) şi cele care servesc exteriorul acestuia. Primele sunt efecte ale grupării<br />
umane, ale concentrării <strong>de</strong> populaţie, iar singure nu justifică statutul <strong>de</strong> oraş. Aceste<br />
activităţi au fost consi<strong>de</strong>rate a genera funcţii locale, termen pe care J.B.Garnier îl<br />
consi<strong>de</strong>ra impropriu. Plecând <strong>de</strong> la i<strong>de</strong>ea eliminării oricărei potenţiale confuzii avea<br />
perfectă dreptate, dar dacă avem în ve<strong>de</strong>re structura diferenţiată a oraşului, se poate<br />
admite existenţa la nivel intraurban a unor activităţi ce generează funcţii pentru oraş,<br />
în totalitatea sa.<br />
Activităţile din cea <strong>de</strong>-a doua categorie sunt efecte ale rolului pe care îl are un oraş în<br />
teritoriu, un<strong>de</strong> în<strong>de</strong>plineşte funcţii precise vis-a-vis <strong>de</strong> celelalte aşezări rurale şi<br />
urbane. Funcţiile urbane sunt, <strong>de</strong>ci, acele activităţi care justifică existenţa şi evoluţia<br />
oraşului în raport cu teritoriul în care se inserează. Cu alte cuvinte, le-am putea<br />
<strong>de</strong>numi ca “profesiuni ale oraşului”, respectiv ce oferă acesta altor localităţi pentru aşi<br />
procura resursele <strong>de</strong> care are nevoie.<br />
Primele analize sistematice asupra activităţilor extraurbane le-au făcut Chuancy<br />
Harris (1943), distingând 8 categorii <strong>de</strong> oraş în S.U.A.: miniere, industriale,<br />
comerciale, <strong>de</strong> comunicaţie şi transport, universitare, capitale, <strong>de</strong> recreere, ccu funcţii<br />
complexe. Gabrielle Schwartz (1959) a clasificat funcţiile urbane în patru categorii:<br />
politice, culturale, economice şi <strong>de</strong> capitală. J.B. Garnier adaugp funcţia militară, care<br />
a avut un rol important <strong>de</strong>-a lungul istoriei, multe oraşe avându-şi originea în poziţia<br />
strategică <strong>de</strong> apărare pe care o avea acestea.<br />
Privite în evoluţia lor istorică oraşele au apărut iniţial prin exercitarea unei singure<br />
funcţii, care fie a fost înlocuită cu alta, fie a fost completată cu o nouă funcţie.<br />
Corespunzător celor două direcţii <strong>de</strong> schimbare funcţională putem individualiya<br />
douaă procese: unul <strong>de</strong> translaţia a funcţiei, iar altul <strong>de</strong> complicare funcţională.<br />
28
Translaţia funcţiei este rezultatul înlocuirii succesive a funcţiei anterioare cu alta care<br />
corespun<strong>de</strong> noului stadiu <strong>de</strong> <strong>de</strong>zvoltare a societăţii. De exemplu, funcţia militară<br />
iniţială a fost înlocuită cu una comercială; <strong>de</strong>scoperirea unor resurse minerale în<br />
apropiere a <strong>de</strong>terminat preluarea funcţiei comerciale <strong>de</strong> un alt oraş din vecinătate şi<br />
<strong>de</strong>zvoltarea funcţiei miniere. Reconversia acesteia în alta <strong>de</strong> prelucrare industrială a<br />
însemnat o nouă înlocuire a funcţiei anterioare, iar, astăzi, apariţia unor funcţii <strong>de</strong><br />
servicii complexe înseamnă o ultimă translaţie. I<strong>de</strong>ea <strong>de</strong> bază care <strong>de</strong>fineşte<br />
această translaţie aproape rectilinie se fundamentează pe menţinerea caracterului<br />
monofuncţional al oraşului respectiv.<br />
Complicarea funcţională reprezintă cel <strong>de</strong>-al doilea proces, <strong>de</strong>finit <strong>de</strong> un cumul<br />
funcţional mai mult sau mai puţin aditiv. Acest cumul se realizează prin adăugarea <strong>de</strong><br />
noi funcţii urbane la cele iniţiale, conducând la o complexitate funcţională. Frecvent,<br />
funcţia iniţială constituie o frână în i<strong>de</strong>ea complicării funcţionale, întrucât comunităţile<br />
locale sunt <strong>de</strong>stul<strong>de</strong> conservatoare în a accepta noi funcţii <strong>de</strong>zvoltate relativ brusc.<br />
Aceasta, <strong>de</strong>oarece în spatele noilor funcţii urbane sunt noi tipuri <strong>de</strong> activităţi care<br />
solicită o reconversie a forţei <strong>de</strong> muncă locale, însuţirea <strong>de</strong> noi competenţe, ceea ce<br />
înseamnă o nouă traiectorie individuală sau a unor clase sociale întregi.<br />
Determinarea funcţiilor urbane. Necesitatea <strong>de</strong>terminării funcţiilor urbane este o<br />
necesitate sau doar un exerciţiu didactico-ştiinţific? Răspunsul este însă foarte clar:<br />
<strong>de</strong>terminarea funcţiilor urbane reprezintă o necesitate <strong>de</strong> ordin practic, fundamentând<br />
politici urbane şi atitudini ale comunităţilor locale vis-a-vis <strong>de</strong> <strong>de</strong>zvoltarea lor viitoare.<br />
Mai concret, rezultatele pot fi utilizate pentru a <strong>de</strong>pista raportul între funcţia urbană şi<br />
necesarul sau resursele oraşului şi spaţiului adiacent, pe <strong>de</strong> o parte, dar şi pentru<br />
restructurarea la nivel naţional sau regional a sistemelor <strong>de</strong> aşezări, pentru<br />
inclu<strong>de</strong>rea teritoriilor respective în zone <strong>de</strong> influenţă active, pe <strong>de</strong> altă parte. Prin<br />
urmare, conştientizarea <strong>de</strong>ci<strong>de</strong>nţilor locali asupra necesităţii creşterii sau reducerii<br />
complexităţii funcţionale a oraşului, respectiv fundamentarea <strong>de</strong>ciziilor la nivel<br />
naţional sau regional în legătură cu restabilirea concordanţei dintre ierarhizarea<br />
funcţională a aşezărilor şi obiectivelor <strong>de</strong>zvoltării strategice în viitor.<br />
Stabilirea funcţiilor urbane este <strong>de</strong>stul <strong>de</strong> dificilă datorită:<br />
- <strong>de</strong>partajării dificile dintre activităţile banale (cele adresate oraşului propriu-zis) şi<br />
cele extraurbane, întrucât acelaşi tip <strong>de</strong> activitate se <strong>de</strong>sfăşoară atât pentru<br />
necesităţile interne, cât şi pentru cele externe;<br />
- inexistenţei unor evi<strong>de</strong>nţe statistice semnificative, <strong>de</strong>seori fiind grupate activităţi<br />
cu caracter foarte diferit (spre exemplu, exploatarea forestieră cu prelucrarea<br />
lemnului, cele două activităţi aparţinând sectorului primar, respectiv secundar);<br />
- exprimării în unităţi foarte diferite <strong>de</strong> măsurare a produselor activităţilor respective<br />
(lei, mp, tone, hl ş.a.m.d.) şi dificila comparare a lor;<br />
- lipsei unor măsurători curente asupra schimbărilor în intensitatea şi structura<br />
activităţilor; singura bază <strong>de</strong> analiză unitară a funcţiilor urbane o constituie<br />
informaţia dată privind volumul şi structura populaţiei active la recensăminte. Se<br />
cunoaşte, însă, că recensămintele se <strong>de</strong>sfăşoară la un interval <strong>de</strong> 10 ani sau<br />
chiar mai mare (între recensămintele din 1977 şi 1992 au fost 15 ani), ceea ce<br />
face ca unele schimbări pe termen scurt intervenite în dinamica funcţiilor urbane<br />
să nu fie surprinse <strong>de</strong> evi<strong>de</strong>nţele statistice. Dacă avem în ve<strong>de</strong>re dinamicxa<br />
economico-socială din perioa<strong>de</strong>le <strong>de</strong> tranziţie, atunci în mod sigur <strong>de</strong>rularea<br />
recensămintelor la intervale <strong>de</strong> 10 ani este prea mare. În acelaşi timp, o scurtare<br />
29
a acestei perioa<strong>de</strong>, înseamnă costuri foarte mari, încărcând un contribuabil ce<br />
trece şi aşa prin mari dificultăţi.<br />
Populaţia activă rămâne cel mai important indicator utilizat în <strong>de</strong>terminarea funcţiilor<br />
urbane, întrucât informaţia furnizată <strong>de</strong> recensăminte este cea mai completă şi<br />
permite comparaţia într-un teritoriu naţional şi nu numai. Cu toate acestea,<br />
inconvenientul principal constă în faptul că ia în consi<strong>de</strong>raţie structura populaţiei din<br />
acea localitate, fără să ţină cont <strong>de</strong> existenţa sau non-existenţa unei activităţi <strong>de</strong> acel<br />
tip. Datorită acestei situaţii, localităţile din jurul marilor oraşe par a avea o funcţie<br />
industrială dominantă, <strong>de</strong>şi nu există nici-o întreprin<strong>de</strong>re cu acest profil în acestea;<br />
majoritatea populaţiei active lucrează în industria oraşului din apropiere. Pentru<br />
remedierea acestei <strong>de</strong>ficienţe <strong>de</strong> fond este a<strong>de</strong>sea folosită structura populaţiei<br />
ocupate (existentă în evi<strong>de</strong>nţele statistice anuale, şi care ţine cont <strong>de</strong> locul <strong>de</strong> muncă<br />
al populaţiei respective) sau chiar simpla informaţie a existenţei sau nu a unei astfel<br />
<strong>de</strong> întreprin<strong>de</strong>ri în localităţile respective.<br />
După cum s-a remarcat, o operaţiune relativ <strong>de</strong>licată este aceea a individualizării<br />
activităţilor extraurbane. În acest sens prin utilizarea indicatorului „structura populaţiei<br />
active” se pot distinge două meto<strong>de</strong>: cea a nivelului minim şi cea a nomogramei<br />
triunghiulare.<br />
a) Metoda nivelului minim presupune analiza comparativă a oraşelor din spaţiul<br />
naţional sau regional pe tipuri <strong>de</strong> activităţi. Dacă nivelul minim atins într-unul<br />
din oraşe este <strong>de</strong> 15% pentru populaţia activă din sectorul terţiar, aceasta<br />
înseamnă că o astfel <strong>de</strong> proporţie este suficientă pentru acoperirea serviciilor<br />
la nivel intraurban. Diferenţa dintre valoarea înregistrată pentru activităţile<br />
terţiare în fiecare dintre celelalte centre urbane exprimă, indirect (pentru că<br />
folosim structura populaţiei active), pon<strong>de</strong>rea activităţilor extraurbane şi <strong>de</strong>ci a<br />
funcţiei urbane.<br />
b) Metoda nomogramei triunghiulare este o metoda grafică, ce plasează<br />
oraaşele în spaţiul din interiorul unui triunghi echilateral. Fiecare latură a<br />
triunghiului exprimă pon<strong>de</strong>rea populaţiei active într-unul din cele trei sectoare:<br />
primar (agricultură, exploatrea forestieră, minierit, pescuit), secundar (industrie<br />
şi construcţii) şi terţiar (servicii). Valorile pentru fiecare din sectoare sunt<br />
cuprins între 0 şi 100%, valori care se trec pe laturile respective. Ţinând cont<br />
că totalul pon<strong>de</strong>rilor pe cele trei sectoare nu poate <strong>de</strong>păşi 100%, se va trece la<br />
reprezentarea grafică a poziţiei <strong>de</strong>ţinute <strong>de</strong> fiecare dintre oraşele analizate.<br />
Pentru reprezentarea corectă a acestei poziţii, trebuie respectate două reguli:<br />
- tot<strong>de</strong>auna creşterea valorilor se face în acelaşi sens (<strong>de</strong> la 0 la 100%),<br />
pentru toate laturile;<br />
- pentru <strong>de</strong>terminarea poziţiei oraşului, în dreptul valorii corespunzătoare<br />
sectorului respectiv se duce o paralelă la latura anterioară.<br />
Intersecţia a cel puţin două drepte confirmă plasamentul oraşului printr-un<br />
punct.<br />
Pentru a interpreta poziţia unui oraş oarecare, se construieşte unind mijloacele celor<br />
trei laturi un triunghi echilateral circumscris triunghiului iniţial. Dacă oraşul analizat se<br />
plasează în interiorul acestui triunghi circumscris, atunci are funcţii mixte. Dacă se<br />
30
plasează în celelalte triunghiuri marginale atunci oraşul este specializat într-unul din<br />
sectoarele care are trecută pe o latură valori cuprinse între 50 şi 100%.<br />
Astfel se stabilesc principalele tipuri funcţionale <strong>de</strong> oraşe. Evi<strong>de</strong>nt că pentru stabilirea<br />
unor subtipuri este necesară analiza în <strong>de</strong>taliu a activităţilor concrete care se<br />
<strong>de</strong>sfăşoară în oraşe şi care dau nota dominantă a activităţilor adresate extravilanului.<br />
De aceea în cele ce urmează vom trece în revistă cele mai întâlnite funcţii urbane<br />
Principalele funcţii urbane. Fără a respecta o anumită ordine, vom încerca<br />
prezentarea succintă a principalelor funcţii urbane, oferind şi câteva exemple pentru<br />
fiecare dintre acestea.<br />
a) Funcţia militară. Aceasta îşi menţine locul în geografia urbană, doar ca una<br />
din primele funcţii urbane, astăzi fiind practic mai greu i<strong>de</strong>ntificată (unele oraşe<br />
din antichitate sau medievale cu o astfel <strong>de</strong> funcţie au pierdut-o în totalitate –<br />
Koln, Besancon, Verdun, Edinburgh). Cu toate acestea, unele dintre oraşele<br />
<strong>de</strong> astăzi înglobează o asemenea funcţie, fără a fi dominantă: Vladivostok,<br />
Toulon, Portsmouth.<br />
b) Funcţia comercială. Practic, nu se poate concepe existenţa unui oraş fără a<br />
exercita funcţii comerciale. Există oraşe care s-au născut din necesităţi<br />
comerciale, apărând ca târguri, un<strong>de</strong> ţăranii provenind din arii geografice cu<br />
agriculturi complementare făceau schimb <strong>de</strong> produse. Funcţia comercială s-a<br />
<strong>de</strong>zvoltat şi în porturi un<strong>de</strong> mărfurile erau aduse <strong>de</strong> peste mări.<br />
Forma embrionară cea mai veche a reprezentat-o burgul sau târgul local.<br />
Acesta a atins apogeul la mijlocul sec.XIX în Europa <strong>de</strong> Vest şi în prima<br />
jumătate a sec.XX în cea <strong>de</strong> Est. În general, oraşul târg era caracterizat ca o<br />
localitate cu întreruperi <strong>de</strong> activitate, cunoscând o puternică animaţie în ziua<br />
târgului. În România, ca şi în alte ţări care au cunoscut regimul totalitar, după<br />
prăbuşirea acestuia s-a remarcat o revitalizare a funcţiei <strong>de</strong> târg, pe care<br />
unele localităţi o <strong>de</strong>ţinuseră anterior.<br />
O altă formă <strong>de</strong> activitate care a generat apariţia <strong>de</strong> noi oraşe a fost aceea<br />
centrată pe agenţiile comerciale (factorii, accentul pe ultima silabă). Acestea<br />
au apărut la contactul dintre o societate primitivă şi una evoluată. Spre<br />
exemplu, laponii făceau sute <strong>de</strong> kilometri pentru a-şi schimba pieile <strong>de</strong> reni, la<br />
fel şi eschimoşii din Canada nordică.<br />
c) Funcţia <strong>de</strong> transport. Strâns conectată sau chiar <strong>de</strong>pen<strong>de</strong>ntă <strong>de</strong> comerţ, iar<br />
mai târziu <strong>de</strong> alte activităţi economice s-a <strong>de</strong>zvoltat funcţia <strong>de</strong> transport. Pe<br />
tipuri <strong>de</strong> transport putem i<strong>de</strong>ntifica oraşe care au apărut ca urmare a rolului pe<br />
care l-au avut în reţelele <strong>de</strong> transport rutier, feroviar, fluviatil sau maritim.<br />
- transporturile rutiere, prin frecvenţa locurilor <strong>de</strong> popas au favorizat<br />
apariţia <strong>de</strong> oraşe. Se ştie că în secolul XIX drumurile erau foarte animate<br />
<strong>de</strong> cursele regulate, rapi<strong>de</strong> şi poştalioane, care aveau nevoie <strong>de</strong> locuri <strong>de</strong><br />
popas, mai ales înainte <strong>de</strong> a trece prin zone dificile (Insbruck, înainte <strong>de</strong><br />
trecerea prin pasul Bremer). Numeroase oraşe s-au <strong>de</strong>zvoltat, mai ales în<br />
arii cu medii restrictive, ca locuri <strong>de</strong> popas pentru caravane: Lulan, în<br />
31
azinul Tarimului, Alep în Orientul Apropiat, Tombouctou şi Biskra la<br />
marginile Saharei;<br />
- transporturile feroviare, atât prin locurile <strong>de</strong> oprire, cât şi prin nodurile<br />
feroviare au <strong>de</strong>terminat apariţia <strong>de</strong> noi oraşe. Locomotivele cu abur făceau<br />
popasuri pentru alimentare cu apă din 200 în 200 <strong>de</strong> kilometri, apărând<br />
centre feroviare şi puncte <strong>de</strong> bifurcaţie a căilor ferate. Vidal <strong>de</strong> la Blache<br />
afirma că în SUA şi Canada, maoritatea oraşelor din interior au fost mai<br />
întâi gări. Transiberianul a generat la rândul său centre urbane importante,<br />
care au fost iniţial locuri <strong>de</strong> alimentare a locomotivelor cu apă (Ufa<br />
Celeabinsk, Novosibirsk ş.a..m.d. La acestea se pot adăuga gările <strong>de</strong><br />
frontieră, care au generat oraşe dublete;<br />
- Transporturile fluviale au fost la originea unor centre urbane, mai ales<br />
în punctele în care a fost necesară transbordarea mărfurilor <strong>de</strong> pe un fluviu<br />
important pe un afluent şi invers. Ca exemple, oraşele Lyon, apărut la<br />
confluenţa Saone cu Rhone, şi Strasbourg a ill cu Rhin;<br />
- Transporturile maritime au <strong>de</strong>monstrat valoarea ţărmurilor în apariţia a<br />
numeroase centre urbane. Unele dintre oraşe s-au <strong>de</strong>zvoltat ca escale<br />
pentru transportul maritim la mare distanţă (dakar, Capetown), altele ca<br />
centre <strong>de</strong> export pentru anumite produse: cărbune (Cardif), lemn<br />
(Libreville) sau cafea (Santos);<br />
d) Functia industrială. S-a constatat că oraşele cu funcţii industriale, chiar dacă<br />
activităţile lor generează concentrări <strong>de</strong> activităţi şi <strong>de</strong> populaţie, sunt mult mai<br />
instabile <strong>de</strong>cât cele cu funcţii comerciale. Aceasta întrucât oraşele cu astfel <strong>de</strong><br />
funcţii se sprijină pe două elemente principale: resurse şi piaţă <strong>de</strong> <strong>de</strong>sfacere,<br />
foarte fluctuante la presiunile concurenţei. In raport cu acestea oraşele<br />
comerciale se bazează pe o arie regională conservatoare în ce priveşte<br />
<strong>de</strong>pen<strong>de</strong>nţa <strong>de</strong> centrul furnizor <strong>de</strong> servicii sau produse <strong>de</strong> folosinţă<br />
în<strong>de</strong>lungată.<br />
După tipul <strong>de</strong> activităţi se disting oraşe cu funcţii miniere şi oraşe cu funcţii<br />
industriale propriu-zise. Evi<strong>de</strong>nt că primul subtip este forţat introdus în această<br />
categorie, <strong>de</strong>oarece activitatea <strong>de</strong> minierit este una ce aparţine sectorului<br />
primar şi nu secundar. Dar întrucât această abordare s-a încetăţenit astfel,<br />
atunci o respectăm şi noi, distingând:<br />
- oraşe miniere, <strong>de</strong>zvoltate iniţial pe baza activităţilor <strong>de</strong> minierit şi abia<br />
ulterior diversificându-şi funcţiile. Procesul <strong>de</strong> concentrare urbană este<br />
rapid, întrucât exploatarea minereurilor, a resurselor subslului în general,<br />
implică apariţia a numeroase elemente conexe: construcţii <strong>de</strong> ocuinţe,<br />
artere <strong>de</strong> circulaţie, dotări edilitare, social-culturale etc. Când se epuizează<br />
resursele este posibil să asistăm chiar la dispariţia acestor oraşe. Astfel,<br />
California, după ce în prima fază a fost asaltată <strong>de</strong> căutătorii <strong>de</strong> aur, care<br />
au fondat haotic oraşe, a ajuns ulterior un cimitir rban. Abia ulterior viaţa<br />
urbană a fost reluată pe alte baze.<br />
32
După tipul <strong>de</strong> resurse, care au avut un rol <strong>de</strong>cisiv în <strong>de</strong>zvoltarea urbană sau îl<br />
manifestă şi astăzi se remarcă unele exemple: oraşe petroliere (petroleum City,<br />
Baku, Tulsa, Hassi-Messaoud), oreşe apărute în arii <strong>de</strong> exploatare a zacămintelor<br />
<strong>de</strong> gaze (Lacq – Franţa), oraşe cu exploatări <strong>de</strong> minereuri (Kiruna, Duluth,<br />
Schefferville, oraşele din Katanga), oraşe carbonifere (cele din nordul Franţei,<br />
Donbas, Kuzbas, Silezia superioară, Pennsylvania).<br />
e) Funcţia culturală este carateristică atât oraşelor mari un<strong>de</strong> nu lipseşte, dar şi<br />
unor oraşe mici, care oferă servicii culturale distincte. În această ultimă<br />
categorie apar oraşe specializate, precum cele universitare (Bologna,<br />
Cambridge, Oxford, Upsala, Gotingen, Hei<strong>de</strong>lberg, Tsukuba, Pisa, Aachen<br />
ş.a.m.d.), centrele literare şi artistice (Giessen - Germania), oreşele muzeu<br />
(Lubeck, Sevilla, Veneţia), oraşe ale festivalelor şi congreselor (Salzburg,<br />
Cannes, San Remo);<br />
f) Funcţia politico-administrativă este <strong>de</strong>ţinută <strong>de</strong> toate capitalele <strong>de</strong> stat, <strong>de</strong><br />
oraşele cu funcţii regionale sau locale, <strong>de</strong> diverse oraşe care <strong>de</strong>ţin servicii cu<br />
rol în administraţia teritorială.<br />
g) Funcţia <strong>de</strong> rezi<strong>de</strong>nţă temporară se regăseşte în cazul unor oraşe<br />
specializate în diferite tipuri <strong>de</strong> servicii cu caracter mai mult sau mai puţin<br />
sezonier. Aici snt incluse oraşele sanatoriu (Davos, Berck), oraşele <strong>de</strong><br />
vilegiatură şi turism (ca cele <strong>de</strong> pe valea Loirei sau valea Prahovei), oraşele<br />
staţiuni maritime (Brighton, Arcachon, Miami, cele <strong>de</strong> pe coasta <strong>de</strong> Azur),<br />
oraşele turismului <strong>de</strong> munte (Innsbruck, Lillehamer, Garmsch-Partenkirchen,<br />
Chamonix), oraşele staţiuni balneare, oraşele <strong>de</strong> pensionari (Nisa).<br />
3.3. ZONELE DE INFLUENŢĂ URBANĂ<br />
Definiţia şi caracteristicile zonei <strong>de</strong> influenţă. Orice oraş dispune <strong>de</strong> relaţii <strong>de</strong><br />
diferite genuri, direcţii şi intensităţi cu spaţiul său adiacent, relaţii care îi asigură<br />
existenţa şi care, proiectate spaţial, <strong>de</strong>finesc zona <strong>de</strong> influenţă urbană. Cu alte<br />
cuvinte, spaţiul din jurul unui oraş caracterizat prin relaţii foarte strânse între acesta şi<br />
celelate localităţi urbane şi rurale reprezintă zona <strong>de</strong> influenţă a centrului urban<br />
respectiv. Astfel <strong>de</strong>finită zona <strong>de</strong> influenţă are o structură proprie, ce relevă ierarhii<br />
complexe între aşezările componente, plasând la nivel superior oraşul generator.<br />
Existenţa unui spaţiu <strong>de</strong> respiraţie în jurul unui oraş a fost semnalată încă <strong>de</strong> la<br />
începutul secolului XX, dar primul care este cotat în literatura <strong>de</strong> specialitate a fi<br />
introdus termenul <strong>de</strong> zonă <strong>de</strong> influenţă este Hans Bobeck, care remarca în anul 1927<br />
necesitatea orientării cercetărilor asupra relaţiilor dintre oraşe şi spaţiul adiacent lor.<br />
În acest context, menţionăm că Vintilă Mihăilescu, sublinia încă din anul 1922, într-un<br />
articol scris asupra oraşului Călăraşi, necesitatea individualizării în jurul unui oraş a<br />
trei arii <strong>de</strong> aprovizionare: zilnică, periodică şi aria <strong>de</strong> drenare <strong>de</strong>părtată. Această i<strong>de</strong>e<br />
ar fi putut sta la baza analizei ulterioare a zonelor <strong>de</strong> influenţă urbană.<br />
În anul 1941, V. Mihăilescu reia aceeaşi temă în lucrarea „Oraşul ca fenomen<br />
antropogeografic”, reducând zonele funcţionale externe la două: una apropiată şi alta<br />
33
<strong>de</strong>părtată. În anul 1945, N.Al.Rădulescu, în articolul „Zonele <strong>de</strong> aprovizionre<br />
apropiată ale câtorva oraşe din sudul României” introduce expresia <strong>de</strong> „zone <strong>de</strong><br />
întreţinere”.<br />
Zona <strong>de</strong> influenţă, ca entitate teritorială, este percepută ca atare <strong>de</strong> specialişti,<br />
inclusiv <strong>de</strong> geografi, dar mai rar folosită sub acest termen. Există două tendinţe<br />
contradictorii: pe <strong>de</strong> o parte una care îi restrânge conţinutul limitându-l la ceea ce se<br />
cheamă banlieu, suburbs, urban fringe, vorvort, mediu urban înconjurător, iar pe <strong>de</strong><br />
altă parte alta care exagerează extin<strong>de</strong>rea spaţială, prin utilizarea unor termeni ca:<br />
regiune polarizată, regiune urbană, regiune funcţională, regiune <strong>de</strong> organizare etc.<br />
În literatura geografică românească sunt utilizate şi noţiuni similare, precum zona<br />
periurbană, zona preorăşenească sau sfera <strong>de</strong> influenţă, toate <strong>de</strong>finind un teritoriu ce<br />
influenţează sau este influenţat <strong>de</strong> un oraş.<br />
Puterea <strong>de</strong> influenţă a unui oraş tin<strong>de</strong> către „0” când distanţa tin<strong>de</strong> către infinit.<br />
Această influenţă însă nu se <strong>de</strong>rulează tot<strong>de</strong>auna după o funcţie a distanţei, ci este<br />
perturbată <strong>de</strong> existenţa altor centre urbane mai mici cu propria lor zonă <strong>de</strong> influenţă.<br />
Practic am putea vorbi <strong>de</strong> o continuitate a zonei <strong>de</strong> influenţă în cazul unui oraş relativ<br />
izolat în spatiul rural şi <strong>de</strong> o discontinuitate evi<strong>de</strong>ntă în cazul oraşelor mari care au în<br />
subordine oraşe <strong>de</strong> dimensiuni mijlocii şi mici, oraşe care diminuează extin<strong>de</strong>rea<br />
spaţială azonelor <strong>de</strong> influenţă majore. Discontinuităţile se remarcă mai ales în ariile<br />
puternic urbanizate cu o reţea urbană puternic <strong>de</strong>zvoltată.<br />
Mărimea zonei <strong>de</strong> influenţă <strong>de</strong>pin<strong>de</strong> <strong>de</strong> mai multe elemente dintre care menţionăm:<br />
a) nivelul <strong>de</strong> <strong>de</strong>zvoltare a ţării, care poate influenţa puterea <strong>de</strong> coordonare<br />
teritorială a oraşelor. De regulă, zonele <strong>de</strong> influenţă sunt foarte bine conturate<br />
în statele slab <strong>de</strong>zvoltate acolo un<strong>de</strong> <strong>de</strong>calajul urban-rural este foarte mare. În<br />
ţările <strong>de</strong>zvoltate din punct <strong>de</strong> ve<strong>de</strong>re economic, un<strong>de</strong> diferenţa dintre rural şi<br />
urban aproape a dispărut, influenţa se realizează mai ales în plan cultural,<br />
social şi al prestigiului;<br />
b) talia oraşului are un rol esenţial în structura şi extin<strong>de</strong>rea zonei <strong>de</strong> influenţă.<br />
Astfel un oraş mic va oferi tot<strong>de</strong>auna o gamă redusă <strong>de</strong> produse şi servicii<br />
ariei înconjurătoare, pe când unul mare, cu funcţii complexe, are o zonă <strong>de</strong><br />
influenţă mult mai vastă şi relativ bine individualizată;<br />
c) <strong>de</strong>nsitatea centrelor urbane are un impact direct asupra extin<strong>de</strong>rii zonei <strong>de</strong><br />
influenţă urbană; o arie puternic urbanizată presupune zone <strong>de</strong> inlfuenţă mult<br />
restrânse în jurul oraşelor, pe când una cu o <strong>de</strong>nsitate redusă a oraşelor dă<br />
posibilitate acestora să <strong>de</strong>zvolte zone <strong>de</strong> influenţă mult mai coerente şi,<br />
evi<strong>de</strong>nt mai extinse teritorial;<br />
d) poziţia geografică faţa <strong>de</strong> elemente naturale majore sau faţă <strong>de</strong> graniţele<br />
politice. Impactul vecinătăţii unor fluvii, catene muntoase sau graniţe se<br />
regăseşte uşor atât în extin<strong>de</strong>rea zonei <strong>de</strong> influenţă, cât mai ales în asimetria<br />
acesteia.<br />
Evi<strong>de</strong>nt că zona <strong>de</strong> influenţă nu poate fi un tot global, omogen. Există atracţii şi<br />
influenţe care dispar sau apar după o anumită distanţă. Din această cauză unii dintre<br />
specialişti au fost tentaţi în a distinge în cadrul zonei <strong>de</strong> influenţă câteva subzone.<br />
Astfel, G. Chabot distingea trei subzone: zona suburbană imediată, zona suburbană<br />
apropiată şi marea zonă subrubană, iar P. Scholler remarca existenţa unui umland,<br />
34
hinterland şi a zonei <strong>de</strong> influenţă. În ţara noastră V. Cucu, cel care a folosit şi<br />
noţiunea <strong>de</strong> sferă <strong>de</strong> influenţă, sublinia existenţa două subzone: microsfera şi<br />
macrosfera <strong>de</strong> influenţă<br />
Determinarea zonelor <strong>de</strong> influenţă. Una dintre cele mai dificile probleme din<br />
geografia urbană o reprezintă stabilirea extin<strong>de</strong>rii teritoriale a zonei <strong>de</strong> influenţă.<br />
Această dificultate rezidă din multitudinea relaţiilor dintre oraşe şi zonele lor<br />
înconjurătoare, cât şi din odul <strong>de</strong> propagare a influenţelor urbane. Câmpul <strong>de</strong> atracţie<br />
al unui oraş este similar cu câmpul electromagnetic, cu dificultăţi similare în<br />
<strong>de</strong>terminarea distanţei până la care se resimt influenţele.<br />
Mulţimea <strong>de</strong> elemente componente ale fiecărei zone <strong>de</strong> influenţă impune stabilirea<br />
ariilor <strong>de</strong> influenţă pentru fiecare dintre acestea. Variabilitatea limitelor fiecărei<br />
componente constituie un obstacol în <strong>de</strong>limitarea teritorială a zonei <strong>de</strong> influenţă. De<br />
aceea după ce se realizează cât mai multe hărţi cu arii <strong>de</strong> influenţă elementară (spre<br />
exemplu, atracţia forţei <strong>de</strong> muncă, atracţia pieţelor agroalimentare pentru roducătorii<br />
agricoli individuali, aria <strong>de</strong> recrutare a elevilor <strong>de</strong> la liceul sau liceele din oraş, aria <strong>de</strong><br />
asistenţă juridică etc) acestea se suprapun, iar zona <strong>de</strong> influenţă va fi mulţimea<br />
intersecţiilor a cel puţin trei arii elementare <strong>de</strong> influenţă. Aşa se trasează teritorial<br />
zona <strong>de</strong> influenţă, care cum am văzut presupune un volum foarte mare <strong>de</strong> muncă.<br />
Pe plan mondial s-au remarcat preocupări asidue pentru <strong>de</strong>limitarea zonelor <strong>de</strong><br />
influenţă urbană sau a spaţiilor aflate sub directa influenţă a acestora. În acest sens<br />
remarcăm chiar unele preocupări <strong>de</strong> la începutul sec.XIX (von Thuenen), apoi cele<br />
ale lui Weber sau Christaller.<br />
În perioada interbelică, inspirat din legea atracţiei universale a lui Newton, W. Reilly<br />
ajunge la concluzia că două oraşe atrag cumpărătorii dintr-un spaţiu, direct<br />
proporţional cu mărimea lor şi invers proporţional cu pătratul distanţei dintre acestea.<br />
Reilly utilizează ca indicatori volumul vânzărilor în cele două centre şi formulează<br />
următoarea lege, cunoscută sub numele <strong>de</strong> Legea atracţiei urbane:<br />
V = p/d 2 ,<br />
un<strong>de</strong> v este raportul vânzărilor <strong>de</strong> mărfuri în localitatea X din cele două centre, p<br />
raportul populaţiilor, iar d este distanţa <strong>de</strong> la localitatea X la A, respectiv la B.<br />
Întrucât s-a constatat că volumul vânzărilor <strong>de</strong> mărfuri este foarte dificil a fi obţinut ca<br />
dată statistică şi, în plus, relevantă, s-au consi<strong>de</strong>rat suficiente doar două mărimi în<br />
aprecierea limitei teoretice până la care se poate extin<strong>de</strong> zona <strong>de</strong> influenţă a oraşului<br />
A, respectiv B. S-a ajuns, astfel, la utilizarea formulei Reilly-Converse:<br />
DAB<br />
DB = ------------<br />
PA<br />
1+ -------<br />
PB<br />
35
un<strong>de</strong> DB este distanţa <strong>de</strong> la limita externă a zonei <strong>de</strong> influenţă până la centru B, DAB<br />
este distanţa dintre cele două oraşe A şi B, iar PA şi PB sunt populaţiile celor două<br />
oraşe.<br />
Pentru a observa dacă această formulă <strong>de</strong> calcul teoretic a extin<strong>de</strong>rii zonei <strong>de</strong><br />
influenţă are un oarecare suport, presupunem că dorim să <strong>de</strong>terminăm limita până la<br />
care se extin<strong>de</strong> zona <strong>de</strong> influenţă a oraşului Ploieşti vis-a-vis <strong>de</strong> oraşul Bucureşti.<br />
Având în ve<strong>de</strong>re că distanţa între Ploieşti şi Bucureşti este <strong>de</strong> 60 km şi că populaţia<br />
Bucureştiului <strong>de</strong>păşeşte <strong>de</strong> circa 8 ori populaţia oraşului Ploieşti, rezultă că distanţa<br />
până la care se manifestă influenţa oraşului Ploieşti este <strong>de</strong> 20 km.<br />
60 km<br />
DPloieşti = --------- = 20 km<br />
3<br />
Această modalitate <strong>de</strong> a calcula zona <strong>de</strong> influenţă teoretică dintre două oraşe este<br />
accesibilă şi chiar simplistă. Nu tot<strong>de</strong>auna însă datele sunt conclu<strong>de</strong>nte, mai ales<br />
atunci când condiţiile geografice dintre oraşe nu sunt i<strong>de</strong>ale ca între cele două oraşe<br />
luate ca exemplu mai sus.<br />
În anul 1961, G. Chabot publică prima hartă a zonelor <strong>de</strong> influenţă a oraşelor cu<br />
peste 50.000 locuitori din Franţa. Daniel Noin, ulterior, <strong>de</strong>termină prin calcul aceste<br />
zone <strong>de</strong> influenţă şi ajunge la concluzia că diferenţierile sunt relativ mici şi că la<br />
nivelul la care operează geografia datele obţinute sunt suficient <strong>de</strong> relevante.<br />
Pentru România, în lucrarea „Oraşele şi organizarea spaţiului geografic”, sunt<br />
calculate pentru oraşele <strong>de</strong> atunci toate zonele <strong>de</strong> influenţă teoretică după formula<br />
menţionată mai sus. Totodată, în aceeaşi ucrare sunt prezentate şi zonele <strong>de</strong><br />
influenţă reală a oraşelor aşa încât rezultă foarte clar <strong>de</strong>formările date <strong>de</strong> <strong>de</strong>nsitatea<br />
diferită a reţelei urbane <strong>de</strong> la o zonă la alta a ţării.<br />
Importanţa zonelor <strong>de</strong> influenţă urbană în organizarea spaţiului. Pentru a<br />
poseda elemente pertinente în procesul <strong>de</strong> restructurare a spaţiului este important ca<br />
analiza zonelor <strong>de</strong> influenţă urbană să se axeze pe relevarea:<br />
relaţiei directe dintre mărimea zonei <strong>de</strong> influenţă şi puterea <strong>de</strong>mografică şi<br />
economică a oraşelor;<br />
- gradului <strong>de</strong> acoperire a unui teritoriu <strong>de</strong> zone <strong>de</strong> influenţă activă;<br />
- factorilor geografici care îşi pun amprenta asupra formei teritoriale a zonei <strong>de</strong><br />
influenţă: condiţii naturale, poziţie geografică, inclusiv presiune urbană;<br />
- unor arii teritoriale care se află sub influenţa a două sau chiar trei zone <strong>de</strong><br />
influenţă;<br />
- raporturilor dintre populaţia oraşului şi cea a zonei <strong>de</strong> influenţă care sunt foarte<br />
variabile<br />
Posedând astfel <strong>de</strong> elemente, se pot îmbogăţi politicile <strong>de</strong> organizare a spaţiului cu<br />
noi i<strong>de</strong>i, precum cele legate <strong>de</strong>:<br />
- necesitatea inclu<strong>de</strong>rii tuturor localităţilor rurale în zone <strong>de</strong> influenţă urbană<br />
active;<br />
36
- concordanţa dintre structura bazei economice a oraşului şi resursele ariei<br />
adiacente;<br />
- <strong>de</strong>zvoltarea infrastructurii locale;<br />
- aprecierea capacităţii oraşelor <strong>de</strong> a satisface necesităţile zonelor <strong>de</strong> influenţă;<br />
- optimizarea nivelului <strong>de</strong> dotare social-culturală, comercială şi edilitară a<br />
oraşelor.<br />
În concluzie stabilirea şi studierea zonelor <strong>de</strong> influenţă reprezintă o necesitate atât<br />
pentru <strong>de</strong>zvoltarea urbană cât şi rurală, având în ve<strong>de</strong>re nmărul mare <strong>de</strong> sate<br />
cuprinse în directa coordonare a oraşelor. Zonele <strong>de</strong> influenţă justifică modul în care<br />
oraşele reflectă starea spaţiului în care se <strong>de</strong>zvoltă, putând fi factori <strong>de</strong> amplificare<br />
sau <strong>de</strong> blocare a dinamicii acestora.<br />
4. SISTEMUL URBAN<br />
4.1. SISTEMUL URBAN – DEFINIŢIE ŞI ENTITĂŢI SIMILARE<br />
Noţiunea <strong>de</strong> sistem urban nu este atât <strong>de</strong> nouă pe cât pare. Pentru prima dată o<br />
astfel <strong>de</strong> noţiune a fost utilizată în anul 1841, <strong>de</strong> către francezul J. Reynaud, care în<br />
capitolul “Villes” al publicaţiei Encyclopedie Nouvelle <strong>de</strong>finea sistemul general <strong>de</strong><br />
oraşe, ca reprezentând “până la un anumit punct sistemul general <strong>de</strong> inegalităţi ale<br />
teritoriului”.<br />
Ulterior, acest concept nu a mai fost reluat în mod explicit, <strong>de</strong>cât în a doua jumătate<br />
a sec.XX. În <strong>de</strong>ceniul al VII-lea al acestui secol s-au intensificat preocupările pentru<br />
cunoaşterea mecanismelor <strong>de</strong> funcţionare ale marilor ansambluri <strong>de</strong> localitati,<br />
ale optimizării relaţiilor dintre aşezările urbane şi rurale, dintre acestea şi teritoriile<br />
aferente. În acelaşi timp, <strong>de</strong>zvoltarea ştiinţei regionale, începând cu <strong>de</strong>ceniul VII al<br />
acestui secol a impulsionat cercetările pentru <strong>de</strong>pistarea unui element coordonator în<br />
teritoriu. Acest element ar putea fi chiar sistemul urban la care s-ar integra teritoriul<br />
adiacent. Nu întâmplător ssistemele urbane au fost consi<strong>de</strong>rate osatura teritoriilor<br />
având în ve<strong>de</strong>re marea lor capacitate <strong>de</strong> structurare a acestora.<br />
Un sistem urban a fost <strong>de</strong>finit <strong>de</strong> A. Pred (1977) ca un ansamblu naţional sau<br />
regional <strong>de</strong> oraşe care sunt inter<strong>de</strong>pen<strong>de</strong>nte, în sensul că orice schimbare<br />
semnificativă în activitatea economică, în structura forţei <strong>de</strong> muncă, a veniturilor sau<br />
populaţiei, în general, va produce, direct sau indirect, modificări asupra unuia sau<br />
mai multor oraşe ale ansamblului respectiv.<br />
Sintetic, un sistem urban implică existenţa unui ansamblu structurat <strong>de</strong> oraşe cu<br />
relaţii <strong>de</strong> integrare şi ierarhizare între acestea, cu o evoluţie mai mult sau mai puţin<br />
accentuată în timp şi spaţiu. Orice sistem urban se constituie din componente (N) şi<br />
relaţii (R), care au intensităţi, se ordonează şi se intercondiţionează după legi (L)<br />
geografice, economice şi social-istorice (Fig.4.1). Acestea <strong>de</strong>termină, în final,<br />
structura sistemului urban respectiv, caracterizată printr-o anumită poziţie a<br />
oraşelor în spaţiu, prin anumite orientări şi dimensionări ale relaţiilor dintre acestea.<br />
37
De ce oraşele se asociază în astfel <strong>de</strong> ansambluri urbane? Reamintim că în<br />
capitolele anterioare am menţionat faptul că oraşul este un mare consumator <strong>de</strong><br />
resurse materiale şi umane, că aceste resurse sunt baza energetică şi inovativă a<br />
oraşului, în general.<br />
Orice oraş nu poate exista singur în mediul său, dacă nu are posibilitatea să utilizeze<br />
exce<strong>de</strong>ntul <strong>de</strong> resurse posedate <strong>de</strong> alte aşezări şi să nu îşi asigure <strong>de</strong>buşeu pentru<br />
propriile produse. Aşa cum menţiona V. Mihăilescu (1922), oraşul „drenează,<br />
transformă şi distribuie” bunurile şi serviciile pe care le crează.<br />
În consecinţă, orice diminuare a relaţiilor prin care un oraş se alimentează cu resurse<br />
are repercusiuni asupra metabolismului acestuia, <strong>de</strong>terminând o moarte prin<br />
„inaniţie”, aşa cum o blocare a „ieşirilor” <strong>de</strong>termină o sufocare a acestuia.<br />
În afara noţiunii <strong>de</strong> sistem urban, literatura <strong>de</strong> specialitate utilizează şi alte noţiuni<br />
precum: tramă, reţea şi armătură urbană. Trama urbană reprezintă simpla distribuţie<br />
a oraşelor într-un teritoriu. Reţeaua urbană este concepută nu numai ca o structură<br />
formată din linii şi noduri, dar având şi relaţii între oraşele componente.<br />
Geografii francezi făceau distincţia dintre reţea şi armătură urbană, consi<strong>de</strong>rând că<br />
prima se <strong>de</strong>zvoltă în jurul unui oraş regional sau subregional, iar cea <strong>de</strong>a-a doua fiind<br />
conturată doar <strong>de</strong> capitală. Altfel spus reţeaua naţională urbană în toate cazurile<br />
poate fi <strong>de</strong>numită armătură, pe când subreţelele dintr-o ţară nu sunt <strong>de</strong>cât simple<br />
reţele urbane.<br />
După aprecierile noastre armătura urbană implică o coerenţă a reţelei urbane, ceea<br />
ce o apropie prin <strong>de</strong>finiţie cu noţiunea <strong>de</strong> sistem urban. Reţeaua urbană nu se<br />
caracterizează neapărat prin sinergie şi coerenţă, ci, doar prin relaţiile care se<br />
stabilesc între oraşele dintr-un anumit teritoriu.<br />
Aceasta înseamnă că atunci când vorbim <strong>de</strong> un sistem urban presupunem tot<strong>de</strong>auna<br />
o reţea urbană, reciproca nefiind valabilă. Adică nu toate reţelele urbane sunt<br />
neapărat şi sisteme urbane. Rezultă că, <strong>de</strong> regulă, este greşit a vorbi <strong>de</strong> un sistem<br />
urban i<strong>de</strong>ntificat la nivelul unei unităţi <strong>de</strong> relief majore sau <strong>de</strong>-a lungul unei axe<br />
hidrografice. În schimb fără a greşi putem să discutăm <strong>de</strong> o reţea urbană în orice<br />
teritoriu ad-hoc cu condiţia să existe cel puţin trei centre urbane.<br />
Tot<strong>de</strong>auna când dorim să i<strong>de</strong>ntificăm un sistem urban trebuie să pornim <strong>de</strong> la oraşul<br />
pe care îl consi<strong>de</strong>răm că furnizează bunuri şi servicii tuturor celorlalte dintr-un anumit<br />
teritoriu.<br />
SISTEM<br />
URBAN<br />
Oraşe <strong>de</strong> servicii Politicoadministrative<br />
ELEMENTE RELAŢII<br />
38
Seturi <strong>de</strong><br />
oraşe<br />
STRUCTURA<br />
Fig. 4.1. Conceptul <strong>de</strong> sistem urban<br />
4.2. CARACTERISTICILE SISTEMULUI URBAN<br />
economice <strong>de</strong>mografice<br />
Printre caracteristicile <strong>de</strong> bază ale sistemelor urbane se află ierarhizarea,<br />
centralitatea şi specializarea, toate trei reprezentând a<strong>de</strong>vărate principii <strong>de</strong><br />
structurare dinamică, reflectate în configuraţia fizionomică şi funcţională a acestor<br />
ansambluri urbane.<br />
Ierarhizarea.<br />
Aceasta presupune ordonarea setului <strong>de</strong> oraşe în ordine crescândă<br />
sau <strong>de</strong>screscândă în funcţie <strong>de</strong> valorile unui indicator sau ale mai multor indicatori.<br />
Ierarhizarea care are la bază un singur indicator este, în general, mai puţin utilizată,<br />
având în ve<strong>de</strong>re complexitatea oraşelor care face neverosimilă o ierarhizare rezultată<br />
în urma analizei unicriteriale,<br />
Aceasta este explicaţia faptului că cele mai multe ierarhizări iau în consi<strong>de</strong>raţie mai<br />
mulţi indicatori sau indici complecşi, pentru a măsura mai bine similarităţile dintre<br />
oraşe în materie <strong>de</strong> structură, dinamică, potenţial. Astfel <strong>de</strong> ierarhizări, multicriteriale,<br />
pun o problemă <strong>de</strong> fond şi anume a numărului minim <strong>de</strong> indicatori care trebuie să fie<br />
luaţi în atenţie pentru a obţine un tablou ierarhic cât mai aproape <strong>de</strong> realitate.<br />
Concluzia este că nu mulţimea indicatorilor, ci relevanţa acestora oferă calitate<br />
ierarhizărilor.<br />
Organizarea ierarhică reprezintă principala trăsătură a unui sistem urban, dar care nu<br />
obligă în mod necesar ca toate oraşele să fie orientate după o piramidă a puterii.<br />
Aceasta implică însă o diferenţiere netă a oraşelor plasate pe nivele bine<br />
individualizate, după mărimea, varietatea şi numărul funcţiilor, după extin<strong>de</strong>rea<br />
spaţială a relaţiilor cu mediul lor.<br />
În stabilirea structurii ierarhice a oraşelor se porneşte <strong>de</strong> la o idée fundamentală şi<br />
anume aceea că toate centrele urbane prezintă o anumită poziţie geografică, un<br />
anumit potenţial uman, economic, o anumită putere politico-administrativă, un anumit<br />
grad <strong>de</strong> dotare edilitară, social-culturală şi că în funcţie <strong>de</strong> locul pe care îl <strong>de</strong>ţin întrun<br />
clasament al acestor aspecte îşi construiesc propriile sisteme şi subsisteme.<br />
Analizele <strong>de</strong> <strong>de</strong>taliu asupra ierarhiilor naţionale relevă existenţa mai multor nivele<br />
ierarhice, pe primul loc plasându-se, <strong>de</strong> regulă, capitala. Aceasta <strong>de</strong>oarece capitala<br />
39
se <strong>de</strong>taşează <strong>de</strong> celelalte oraşe în majoritatea ţărilor. Printre excepţii se numără<br />
state fe<strong>de</strong>rale, precum: S.U.A., Elveţia, Australia, Brazilia, Nigeria, Canada ş.a.m.d.<br />
Nivelul ierarhic următor, în sistemele urbane naţionale curente este reprezentat <strong>de</strong><br />
oraşele cu activităţi şi funcţii regionale (capitale <strong>de</strong> state, în cazul statelor fe<strong>de</strong>rale<br />
sau cele mai importante oraşe cu funcţii evi<strong>de</strong>nte la nivel naţional). Nivelele<br />
următoare se referă la oraşele cu rol interregional, regional, intraregional, interlocal şi<br />
local.<br />
Relaţia rang-talie. Ierarhiile multicriteriale sunt foarte frecvente, dar cea mai<br />
fascinantă rămâne ierarhia care explică relaţia rang-talie. Cunoscută şi ca teoria lui<br />
Zipf sau Legea lui Zipf, i<strong>de</strong>ea <strong>de</strong> bază este că “dacă oraşele unei ţări sunt aranjate<br />
după numărul <strong>de</strong> locuitori, <strong>de</strong> la cel mai mare la cel mai mic, atunci populaţia P a<br />
unui oraş <strong>de</strong>pin<strong>de</strong> <strong>de</strong> rangul său r, conform relaţiei r.P q =k, un<strong>de</strong> q şi k sunt<br />
constante; K este o valoare sensibil egală cu populaţia celui mai mare oraş din<br />
ierarhie, iar q are valoarea aproape <strong>de</strong> 1”. Rangul este numărul <strong>de</strong> ordine al unui<br />
oraş din şirul <strong>de</strong> oraşe ordonat <strong>de</strong>screscând.<br />
Concluzia este că putem <strong>de</strong>termina, conform acestei relaţii, care ar trebui să fie<br />
populaţia oraşului X, dacă îi cunoaştem locul în ierarhia naţională şi dacă ştim<br />
populaţia oraşului cel mai mare.<br />
Spre exemplu, pentru sistemul urban al României, oraşul <strong>de</strong> rang II, după Bucureşti<br />
ar trebui să aibe în jur <strong>de</strong> 1 mil. <strong>de</strong> locuitori, cel <strong>de</strong> rang III, 670 mii locuitori, cel <strong>de</strong><br />
rang IV 500 mii locuitori ş.a..m.d. Aceste valori sunt rezultatul divizării populaţiei<br />
Bucureştiului la 2,3, respectiv 4, în raport <strong>de</strong> locul pe care îl ocupă fiecare dintre<br />
oraşele <strong>de</strong> pe poziţiile respective.<br />
Forma i<strong>de</strong>ală a ierarhiei reprezintă ipotenuza unui triunghi isoscel, într-un sistem<br />
cartezian <strong>de</strong> axe, în care atât populaţia, cât şi rangul sunt consemnate în scară<br />
logaritmică în baza 10 (respectiv log P şi logR).<br />
Forma ierarhiei observate în raport cu forma i<strong>de</strong>ală a ierarhiei oraşelor este diferită,<br />
corelându-se <strong>de</strong>stul <strong>de</strong> bine cu caracterul statului (centralizat sau fe<strong>de</strong>ral) şi cu tipul<br />
economiei (<strong>de</strong> piaţă sau planificată). Analizând cele patru situaţii distincte care<br />
rezultă din combinarea variabilelor am putea remarca următoarele forme ale ierarhiei<br />
urbane:<br />
a) într-un stat centralizat şi cu economie <strong>de</strong> piaţă, forma ierarhiei observate este<br />
convexă în raport cu distribuţia i<strong>de</strong>ală a oraşelor statului respectiv (Fig.4.2). În<br />
aumite situaţii convexitatea este foarte pronunţată, fiind <strong>de</strong>terminată <strong>de</strong><br />
hipertrofierea capitalei în raport cu celelalte centre urbane. Această hipertrofiere a<br />
avut loc datorită a cel puţin două situaţii:<br />
Log P<br />
Distribuţie i<strong>de</strong>ală<br />
Distribuţie observată<br />
40
Log R<br />
Fig. 4.2. Forma ierarhiei urbane într-un stat centralizat cu economie <strong>de</strong><br />
piaţă<br />
- una reprezentată <strong>de</strong> faptul că statele respective au posedat vaste imperii, iar<br />
capitalele lor s-au <strong>de</strong>zvoltat exagerat, având resurse uriaşe, ce proveneau <strong>de</strong> pe<br />
mai multe continente (Paris, Lisabona);<br />
- alta reprezentată <strong>de</strong> ţările, care şi-au redus drastic dimensiunile în urma prăbuşirii<br />
unor imperii centrate pe acestea (Imperiul Habsburgic - Viena).<br />
b) Într-un stat centralizat, dar cu economie planificată, forma ierarhiei este ceva mai<br />
complexă, având o concavitate în partea superioară, o convexitate în partea<br />
mediană şi o în<strong>de</strong>părtare evi<strong>de</strong>ntă <strong>de</strong> distribuţia i<strong>de</strong>ală în partea inferioară a<br />
ierarhiei. În această situaţie se plasează şi sistemul urban românesc sau cel<br />
bulgăresc, în care capitalele se <strong>de</strong>taşează <strong>de</strong> oraşele <strong>de</strong> pe poziţiile secundare<br />
(Fig.4.3).<br />
Log P<br />
Distribuţie i<strong>de</strong>ală<br />
Distribuţie observată<br />
Log R<br />
Fig.4.3. Forma ierarhiei urbane într-un stat centralizat cu economie<br />
planificată<br />
c) Forma ierarhiei urbane observate în raport cu cea i<strong>de</strong>ală, în cazul unui stat<br />
fe<strong>de</strong>ral cu economie <strong>de</strong> piaţă se caracterizează prin apariţia unei convexităţi în<br />
partea superioară şi a unei concavităţi în sectorul median (Fig.4.4). Această<br />
distribuţie are la bază integrarea într-un sistem fe<strong>de</strong>ral a unor sisteme urbane<br />
relativ autonome la nivelul statelor componente. Capitalele acestor state sau<br />
metropolele lor economice <strong>de</strong>termină o “împingere” a curbei <strong>de</strong> distribuţie peste<br />
dreapta i<strong>de</strong>ală oferită <strong>de</strong> relaţia rang-talie. Astfel <strong>de</strong> exemple se remarcă în cazul<br />
sistemelor urbane ale unor state precum SUA, Brazilia, Germania, Italia, Spania,<br />
India, Australia ş.a.m.d;<br />
Log P<br />
Distribuţie observată<br />
Distribuţie i<strong>de</strong>ală<br />
Log R<br />
Fig.4.4. Forma ierarhiei urbane într-un stat fe<strong>de</strong>ral cu economie <strong>de</strong> piaţă<br />
d) În cazul statelor fe<strong>de</strong>rale cu economie planificată, forma ierarhiei observate se<br />
caracterizează printr-o convexitate evi<strong>de</strong>ntă (Fig.4.5), generată <strong>de</strong> faptul că<br />
41
dirijarea centralizată a investiţiilor s-a făcut în mod prioritar spre marile centre<br />
urbane, capitale ale republicilor, statelor sau regiunilor. Astfel <strong>de</strong> ierarhii au<br />
caracterizat sistemele urbane ale fostei Uniuni Sovietice, Iugoslavii, şi se observă<br />
şi astăzi în structura sistemului urban chinez;<br />
Log P Distribuţie i<strong>de</strong>ală<br />
Distribuţie observată<br />
Log R<br />
Fig.4.5. Forma ierarhiei urbane într-un stat fe<strong>de</strong>ral cu economie<br />
planificată<br />
Centralitatea. Aceasta rezultă din orientarea teritorială a fluxurilor <strong>de</strong> substanţă,<br />
energie şi informaţii, spre şi <strong>de</strong> la un centru coordonator. Alfel spus, acest al doilea<br />
principiu <strong>de</strong> bază în individualizarea sistemelor urbane se axează pe gradul <strong>de</strong><br />
convergenţă teritorială a relaţiilor dintre oraşe. Canevasul acestor relaţii,<br />
configuraţia lor generală <strong>de</strong>termină prin orientare şi intensitate sistemul teritorial <strong>de</strong><br />
oraşe, sistemul urban.<br />
Teoria locurilor centrale explică organizarea spaţială şi ierarhică în acelaşi timp a<br />
sistemelor <strong>de</strong> aşezări, prin funcţia economică a acestora, care este <strong>de</strong> a distribui<br />
bunuri şi servicii unei populaţii repartizate într-un teritoriu. Conceptul cheie al<br />
centralităţii este cererea şi oferta <strong>de</strong> bunuri şi servicii, care se întâlnesc şi se<br />
schimbă în locuri privilegiate prin accesibilitatea lor, locuri care sunt <strong>de</strong>numite locuri<br />
centrale.<br />
Fiecare centru comercial sau <strong>de</strong> servicii exercită o atracţie asupra unei clientele mai<br />
mult sau mai puţin extinsă, care converge spre acest centru elementar.<br />
Interacţiunea care <strong>de</strong>fineşte, astfel, un centru şi zona sa <strong>de</strong> influenţă este<br />
<strong>de</strong>numită polarizare. Numărul, frecvenţa şi complexitatea funcţiilor reunite în diverse<br />
centre <strong>de</strong>finesc mai multe nivele <strong>de</strong> polarizare.<br />
Teoretic, toată populaţia unui centru trebuie să fie servită, încât consumatorii să se<br />
aprovizioneze tot mai mult din apropierea rezi<strong>de</strong>nţei lor, iar antreprenorii prin<br />
concurenţă îşi vor <strong>de</strong>limita, teritorial, clientela. O altă i<strong>de</strong>e <strong>de</strong> bază în teoria locurilor<br />
centrale este că centrele <strong>de</strong> pe un anumit nivel ierarhic oferă toate serviciile nivelului<br />
inferior.<br />
Teoria locului central a fost fondată <strong>de</strong> geograful W.Christaller în 1933 şi<br />
îmbogăţită apoi <strong>de</strong> A.Losch în 1940. Ei au văzut oraşul ca o aglomeraţie <strong>de</strong> bunuri<br />
banale <strong>de</strong>stinate locuitorilor regiunii în care oraşul este centru. Teoria însă nu ţine<br />
cont <strong>de</strong> particularităţile <strong>de</strong> localizare a oraşului, plecând <strong>de</strong> la următoarele premise:<br />
spaţiul geografic este perfect omogen în privinţa trăsăturilor fizice şi umane;<br />
fiecare doreşte să maximizeze profitul său;<br />
preţurile sunt fixate <strong>de</strong> toţi agenţii;<br />
42
pentru consumator, transportul unui “bun” creşte odată cu distanţa; <strong>de</strong>ci el<br />
frecventează punctul <strong>de</strong> vânzare cel mai apropiat;<br />
existenţa economiilor <strong>de</strong> scară în producţia <strong>de</strong> bunuri centrale, adică costul<br />
mediu al produsului sca<strong>de</strong> când cantitatea creşte.<br />
Pornind <strong>de</strong> la aceste premise Christaller a distins trei mo<strong>de</strong>le spaţiale <strong>de</strong> o mare<br />
simplicitate geometrică, bazate pe principiul pieţei, transportului şi, respectiv,<br />
administrativ. Practic s-au distins trei tipuri <strong>de</strong> ierarhii.<br />
a) Pentru ierarhia care corespun<strong>de</strong> principiului pieţei, fiecare loc central C<br />
împarte clientela unui centru <strong>de</strong> ordin imediat inferior H cu alte două centre<br />
<strong>de</strong> acelaşi nivel, A şi B. Clientela lui C se compune <strong>de</strong>ci, din <strong>de</strong> 6 ori o<br />
treime din aceea a centrelor H, la care îşi adaugă pe a sa proprie. Aria<br />
zonei <strong>de</strong> influenţă a lui C, ca volum al clientelei sale este egală cu <strong>de</strong> trei<br />
ori aceea a lui H: se spune că sistemul urban respectiv se caracterizează<br />
prin raportul K=3;<br />
b) Pentru ierarhia care corespun<strong>de</strong> principiului transportului, fiecare centru<br />
se situează la jumătatea drumului pe ruta directă între două centre <strong>de</strong> nivel<br />
im<strong>de</strong>iat superior. Clientela unui centru H se împarte între două centre <strong>de</strong><br />
nivel superior. Clientela totală a lui C este <strong>de</strong>ci egală cu <strong>de</strong> 6 ori jumătate<br />
din aceea a centrului H, plus a sa proprie. Aria <strong>de</strong> influenţă a lui C, ca<br />
volum al clientelei sale este egală cu <strong>de</strong> 4 ori a centrului H: sistemul este<br />
caracterizat <strong>de</strong> un raport K=4;<br />
c) Pentru ierarhia stabilită după principiul administrativ fiecare centru<br />
controlează în întregime zonele controlate <strong>de</strong> cele 6 centre <strong>de</strong> nivel inferior,<br />
plus a lui însuşi, ceea ce dă un raport K=7.<br />
Prin forţa <strong>de</strong> conectare a oraşelor la aceeaşi entitate, prin structura şi intensităţile<br />
variabile ale acestei forţe, centralitatea este mai mult sau mai puţin evi<strong>de</strong>ntă.<br />
Formele sale clasice încep să se atenueze, datorită afirmării tot mai intense, în<br />
planul relaţiilor dintre oraşe, a celor <strong>de</strong> cooperare şi prin plasarea tot mai clară a<br />
centrelor <strong>de</strong> putere, la nivelul megasistemelor urbane, în afara sistemelor urbane<br />
naţionale.<br />
Creşterea importanţei pe care o au oraşele mondiale, ce <strong>de</strong>vin a<strong>de</strong>vărate surse şi<br />
hub-uri ale fluxurilor globalizante, diminuează încă uşor rolul centralităţii la nivel local,<br />
regional sau naţional<br />
Specializarea.Teoria locurilor centrale ţine cont <strong>de</strong> organizarea reţelei urbane<br />
pornind <strong>de</strong> la funcţiile <strong>de</strong> servicii la populaţia rezi<strong>de</strong>ntă. Se ştie că acestea nu<br />
reprezintă <strong>de</strong>cât o parte din angajaţii urbani. O pon<strong>de</strong>re importantă a întreprin<strong>de</strong>rilor<br />
unui oraş nu lucrează direct pentru populaţia sa sau pentru a regiunii care îl<br />
înconjoară; multe dintre activităţile industriale sau din serviciile specializate ca<br />
transporturile, apărarea, turismul sunt în această situaţie. Importanţa lor este în<br />
general mult mai puţin legată <strong>de</strong> mărimea oraşului <strong>de</strong>cât cea din cazul activităţilor <strong>de</strong><br />
servicii.<br />
Existenţa funcţiilor specializate nu trebuie privită ca o proprietate reziduală a<br />
organizării ierarhice a reţelei <strong>de</strong> oraşe. Atât teoria bazei economice a oraşelor, cât şi<br />
43
tentativele spaţializării teoriei polilor <strong>de</strong> creştere acordă o importanţă primordială<br />
acestor funcţii în <strong>de</strong>zvoltarea oraşelor. Noţiunea <strong>de</strong> specializare trebuie să fie<br />
consi<strong>de</strong>rată ca un principiu al organizării sistemelor urbane.<br />
Studiile comparative, făcute prin intermediul analizelor factoriale, au pus în evi<strong>de</strong>nţă<br />
importanţa diversităţii funcţionale şi în particular opoziţia oraşe industriale-oraşe<br />
terţiare. Inegala prezenţă a funcţiilor specializate introduce între oraşele aceluiaşi<br />
sistem diferenţieri, care ating amploarea celor legate <strong>de</strong> talie şi <strong>de</strong> centralitate. Astfel<br />
<strong>de</strong> aspecte sunt reperabile în foarte multe sisteme urbane naţionale: Canada, SUA,<br />
Marea Britanie, India, Africa, Italia.<br />
Principalele specializări în sistemele urbane sunt născute din valorificarea situaţiilor<br />
geografice particulare (oraşe porturi) din exploatarea unor resurse pe loc (oraşele<br />
miniere şi si<strong>de</strong>rurgice, dar şi oraşele turistice din arii montane sau <strong>de</strong> pe litoral).<br />
Specializarea unui oraş într-o activitate cere aptitudini ale actorilor săi pentru a<br />
valorifica anumite avantaje, peste limitele care ar autoriza nivelul <strong>de</strong> centralitate al<br />
oraşului. Această valorificare este a<strong>de</strong>sea în relaţie cu o inovaţie care a conferit<br />
a<strong>de</strong>pţilor săi un avantaj initial menţinut şi întărit ulterior.<br />
Inegala valorificare iniţială a anumitor inovaţii crează specializări. Aceste<br />
specializări sunt durabile pentru că, cel mai a<strong>de</strong>sea, schimbarea se transmite rapid în<br />
sistemul urban. Oraşele aceluiaşi nivel ierarhic fiind inter<strong>de</strong>pen<strong>de</strong>nte sunt în relaţie<br />
constantă şi concurenţa supraveghează. De regulă inovaţiile sunt râvnite şi imitate<br />
foarte rapid. Când exploatarea unei resurse inegal distribuite sau cucerirea unui<br />
avantaj iniţial provoacă specializări în sistemele <strong>de</strong> oraşe, acestea nu sunt foarte uşor<br />
retuşate <strong>de</strong> evoluţia ulterioară şi tind să persiste mult timp.<br />
Această proprietate a sistemelor urbane, <strong>de</strong> a oferi o varietate <strong>de</strong> tipuri urbane este<br />
probabil o condiţie importantă a capacităţii lor <strong>de</strong> adaptare. Specializările nu sunt<br />
calităţi urbane valorificate pe mari cicluri <strong>de</strong> inovaţie, ci consecinţa unui răspuns<br />
concret al oraşelor la mediul lor extern.<br />
Specializarea este acea caracteristică ce sparge ierarhiile urbane. Dacă într-o<br />
ierarhie urbană relaţiile <strong>de</strong> subordonare ordonează sistemul după o funcţie a puterii<br />
oraşelor, specializarea <strong>de</strong>termină relaţii pe orizontală atât între oraşe aparţinând<br />
aceluiaşi sistem, cât şi altor oraşe din sisteme foarte diferite şi situate la distanţe<br />
foarte mari.<br />
Rezultă, că specializarea asigură sudura mai multor sisteme urbane, iar <strong>de</strong> la un<br />
anumit nivel al serviciilor oferite poate constitui chiar baza unui process <strong>de</strong> integrare<br />
la nivel <strong>de</strong> macroscară.<br />
Evi<strong>de</strong>nt că specializarea este foarte instabilă şi câteodată prezintă un mare risc<br />
pentru comunităţile urbane care plusează aceste fuincţii rare. Din această cauză<br />
există un anumit raport între intensitatea specializării şi tipul <strong>de</strong> servicii oferite, în aşa<br />
fel încât protecţia oraşului respective să fie asigurată prin funcţii complementare.<br />
44